УХВАЛА

04 лютого 2019 року

м. Київ

Справа № 916/1109/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСАГАЗ-ПОСТАЧАННЯ" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 (головуючий суддя Таран С.В., судді Поліщук Л.В., Мишкіна М.А.) та ухвалу Господарського суду Одеської області від 05.11.2018 (головуючий суддя Волкова Р.В., судді Невінгловська Ю.М., Цісельський О.В.) про повернення зустрічної позовної заяви у справі № 916/1109/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСАГАЗ-ПОСТАЧАННЯ"

про стягнення 188 886 732,85 грн,

ВСТАНОВИВ:

10.01.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "ОДЕСАГАЗ-ПОСТАЧАННЯ" через Південно-західний апеляційний господарський суд подало до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 05.11.2018 про повернення зустрічної позовної заяви у справі № 916/1109/18.

Дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з такого.

Статтею 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.11.2018 залишеною без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 13.09.2018 у справі № 916/1109/18, повернуто зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСАГАЗ-ПОСТАЧАННЯ" на підставі частини 6 статті 180 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з тим, що зустрічний позов поданий з пропуском встановленого частиною 1 статті 180 Господарського процесуального кодексу України строку на пред'явлення зустрічного позову.

Судові рішення мотивовані тим, що зустрічну позовну заяву подано поза межами, встановленого законом строку на подання таких заяв.

Приписами пункту 3 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Відповідно до частини 6 статті 180 Господарського процесуального кодексу України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої цієї статті, ухвалою суду повертається заявнику.

За приписами частини 1 цієї ж статті відповідач має право пред'явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Частиною 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

У даному випадку у системному зв'язку з наведеними вище приписами застосуванню підлягають також норми статті 118 Господарського процесуального кодексу України за якими право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином у разі подання зустрічного позову поза межами строку встановленого судом для подання відзиву, суд повертає заяву заявнику.

У поданій касаційній скарзі скаржник зазначає, що після призначення 01.10.2018 колегіального розгляду даної справи суд повторно розпочав справу зі стадії підготовчого провадження, проте колегія суддів суду першої інстанції знехтувала положеннями частини 14 статті 32 Господарського процесуального кодексу України та не виконала завдання підготовчого провадження в повному обсязі, а підійшла до них формально, тому що, суд першої інстанції не встановив строк для подання сторонами заяв по суті справи, в тому числі відзиву на позов, а відтак висновок Господарського суду Одеської області про повернення зустрічної позовної заяви на підставі частин 1 та 6 статті 180 Господарського процесуального кодексу України не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом встановлено, що у строк, встановлений спочатку ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.07.2018 (до 30.07.2018) та в подальшому ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.08.2018 (до 20.08.2018) для подання відзиву, відповідач двічі не використав свого процесуального права на подання зустрічної позовної заяви.

При цьому, відповідач із зустрічною позовною заявою звернувся лише 31.10.2018, тобто з порушенням строку, встановленого ухвалами місцевого господарського суду від 02.07.2018 та від 01.08.2018 із пропуском строку, передбаченого частиною 1 статті 180 Господарського процесуального кодексу України, без зазначення причин, через які він пропустив строк на звернення із зустрічною позовною заявою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що зміна складу суду, внаслідок чого розгляд справи почався спочатку, доводів відповідача не спростовують, справа перебуває на розгляді з 02.07.2018 і відповідачу надавався строк для подання відзиву у справі, з перебігом якого скінчився і строк для подання зустрічного позову.

Доводи скаржника стосовно того, що повернення його зустрічної позовної заяви не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки відповідно до сталих позицій Європейського Суду з прав людини право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду; такий підхід обумовлений необхідністю дотримання важливого принципу - верховенства права.

Суд зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини").

Враховуючи викладене та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи щодо подання зустрічної позовної заяви з порушенням строків, встановлених частиною 1 статті 180 Господарського процесуального кодексу України, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правомірного висновку про повернення заявнику зустрічної позовної заяви.

Доводи викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не викликають сумнівів щодо правомірності застосування норм права (частини 6 статті 180 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на зазначене правильне застосування судами попередніх інстанцій норм Господарського процесуального кодексу України під час прийняття оскаржуваних судових рішень є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо застосування чи тлумачення цих норм.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Також, згідно абзацу четвертого частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

В касаційній скарзі не зазначено про існування різної правозастосовчої практики частини 1 статті 180 Господарського процесуального кодексу України щодо строку пред'явлення зустрічного позову.

В контексті викладеного Суд вважає за необхідне зазначити, що Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

Крім того, колегія суддів враховує, що повернення оскаржуваною ухвалою суду зустрічного позову не позбавляє права пред'являти позов у загальному порядку, а тому не є обмеженням доступу до правосуддя.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження у справі № 916/1109/18.

Керуючись статтями 118, 180, 234, 235, частиною 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 916/1109/18 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСАГАЗ-ПОСТАЧАННЯ" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 05.11.2018 у вказаній справі.

2. Скаржнику надіслати копію даної ухвали разом з доданими до скарги матеріалами, в тому числі оригінал платіжного доручення № 116 від 09.01.2019 на суму 1921,00 грн, іншим учасникам справи - копію ухвали.

3. Касаційну скаргу залишити в суді касаційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Суховий В.Г.

Судді Берднік І.С.

Міщенко І.С.