ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2019 Справа №914/2253/18

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ,

до відповідача: Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького, м. Львів,

про: стягнення заборгованості та штрафних санкцій в сумі 128 331,14 грн.

Суддя Синчук М.М.

за участю секретаря судового засідання Лащ Х.Л.

Представники учасників процесу:

позивача: ОСОБА_1;

відповідача: не зявився.

На розгляді Господарського суду Львівської області перебуває справа №914/2253/18 за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького про стягнення заборгованості та штрафних санкцій в сумі 128 331,14 грн.

Ухвалою суду від 10.12.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, проведення судового засідання для розгляду справи по суті призначено на 14.01.2019 р. Рух справи відображено в ухвалах суду.

В судове засідання 11.02.2019 р. представник позивача зявився, позовні вимоги підтримав, просить суд позов задоволити.

В судове засідання 11.02.2019 р. представник відповідача не зявився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи судом.

Позиція позивача. Позовні вимоги обґрунтовані позивачем неналежним виконанням відповідачем свого обовязку щодо оплати у повному обсязі за поставлений позивачем природний газ згідно договору № 137/16-БО(Т)-21 купівлі-продажу природного газу від 26.02.2016 р.

Позиція відповідача. В судових засіданнях представник відповідача надав усні пояснення щодо своїх заперечень проти позову, просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову повністю. 10.01.2019 р., через канцелярію суду, представник відповідача подав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки відповідач є державною установою, що фінансується з державного бюджету, заборгованість виникла у звязку з недофінансуванням з державного бюджету.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Фактичні обставини справи встановлені судом.

26.02.2016 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 137/16-БО(Т)-21 (далі-договір), відповідно до якого постачальник зобовязався передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ „НАК „Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а споживач зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31.03.2016 р., а в частині розрахунків до їх повного здійснення (п. 12 договору).

На виконання умов договору протягом січня-квітня, вересня-грудня 2013 року позивачем поставлено, а відповідачем прийнято природний газ загальною вартістю 887 279,66 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу: б/н від 29.02.2016 на суму 462 512,21 грн, б/н від 31.03.2016 на суму 424 767,45 грн, наявними у матеріалах справи.

Про належне виконання позивачем своїх зобовязань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення продавцем (позивачем) умов договору.

Відповідно до п. 6.1. Договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Втім, відповідач свої обовязки за договором в частині своєчасної оплати вартості поставленого газу належним чином не виконав, провівши остаточні розрахунки за поставлений газ з порушенням погоджених сторонами строків, а саме, сплативши 462 512,21 грн 30.05.2016 р. (строк оплати згідно Договору 15.03.2016 р.), та сплативши 424 767,45 грн 29.09.2018 р. (строк оплати згідно Договору 15.04.2016 р.)

Пунктом 8.2 Договору визначено, що у разі невиконання Відповідачем п. 6.1 Договору, Відповідач сплачує Позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року №435-ІУ, зі змінами та доповненнями (далі - ЦК України) однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договір, який в силу вимог частини 1 статті 629 ЦК України є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України від 16.01.2003 року №436-ІУ, зі змінами та доповненнями (далі - ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов'язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Частиною 1 статті 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до вимог частини 1 статті 175 ГК України, майново- господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно вимог статті 509 ЦК України зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобовязання у строк, встановлений договором.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, оплату за переданий газ Відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобовязання у строк визначений Договором, чим порушив умови господарського зобовязання, зокрема вимоги пункту 6.1 Договору.

Згідно з вимогами частини 2 статті 193 ГК України, порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 статті 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України, передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 8.2 Договору визначено, що у разі невиконання Відповідачем п. 6.1 Договору, Відповідач сплачує Позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

Пунктом 10.3. договору передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (пять) років.

Розрахунок пені від суми основної заборгованості, виконаний позивачем, є обґрунтованим та вірним.

Також, як було зазначено вище, відповідач у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій № б/н від 10.01.2019 р. просить суд врахувати те, що відповідач є державною установою, що фінансується з державного бюджету, заборгованість виникла у звязку з недофінансуванням з державного бюджету та зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобовязання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 1 ст.233 ГК України, суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

З аналізу наведених норм законодавства випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду. При цьому господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку виняткових обставин, за яких можливе зменшення пені, а також розмір, до якого підлягає їх зменшення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. При цьому обов'язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Відповідач - Львівський національний університет ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького є державною установою, що фінансується з державного бюджету, причиною відсутності відповідних коштів було недофінансування з державного бюджету, що вбачається з Помісячного плану використання бюджетних коштів, (затверджений Наказом Міністерства фінансів України 28.01.2002 р. № 37) на 2016 рік. Заборгованість виникла у цей період через відсутність обігових коштів і була повністю погашена 29.09.2018 року. Відповідно до Помісячного плану, затвердженого університету Міністерством освіти і науки України 17 лютого 2016 року, кошти на оплату комунальних послуг і енергоносіїв на січень 2016 року не було виділено взагалі. На лютий 2016 року виділено загалом (на газ, електрику, водопостачання і водовідведення тощо) в сумі 127 500,00 грн; на березень 2016 р. - загалом в сумі 78 400,00 грн тощо. Нарахована пеня це штрафна санкція, що сплачується за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки», відповідно до п.п. 3 п. 2.8 Інструкції № 3333.

Як встановлено судом, відповідач свої обовязки за договором в частині своєчасної оплати вартості поставленого газу належним чином не виконав, провівши остаточні розрахунки за поставлений газ з порушенням погоджених сторонами строків, а саме, сплативши 462 512,21 грн 30.05.2016 р. (строк оплати згідно Договору 15.03.2016 р.), та сплативши 424 767,45 грн 29.09.2018 р. (строк оплати згідно Договору 15.04.2016 р.)

Враховуючи, що основна заборгованість за договором була повністю погашена відповідачем до звернення позивача в суд із даним позовом, і виникала лише у певні періоди через відсутність обігових коштів та неодержання грошових коштів з державного бюджету, суд дійшов висновку, що наявні всі правові підстави для реалізації його права на зменшення розміру пені, заявленої позивачем, з 105 569,27 грн до 73 898,48 грн, що становить 70 % від розміру пені, заявленої позивачем.

Крім того, позивач просить стягнути із відповідача інфляційні втрат в розмірі 14 066,22 грн та 3% річних в сумі 8 695,66 грн у відповідності до виконаного ним розрахунку.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 цього ж кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок інфляційних втрат та 3% річних від суми основної заборгованості, виконаний позивачем, є обґрунтованим та вірним, тому суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення із відповідача 3 % річних від суми основної заборгованості за договором у вищевказаний період у розмірі 8 695,66 грн та інфляційні втрат в розмірі 14 066,22 грн.

Враховуючи, що позовні вимоги повністю обґрунтовані, а зменшення пені у сумі 31 670,79грн. зумовлена виключно зменшенням судом розміру штрафних санкцій, тому, згідно з нормою п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, наявні підстави для покладення на Відповідача у повному обсязі судових витрат у справі (судового збору у сумі 1 925,00грн.), понесених Позивачем.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами: статей 173-175, 193, 216-218, 230-233, 343 Господарського кодексу України; статей 11, 509, 526, 530, 546-551, 629, 655 Цивільного кодексу України; статей 2, 12-14, 46, 73-80, 86, 91, 129, 232, 233, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького (79010, м. Львів, вул. Пекарська, 50 ідентифікаційний код 00492990) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) 8 695,66 грн 3% річних, 14 066,22 грн інфляційних втрат, 73 898,48 грн пені.

3. Стягнути з Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького (79010, м. Львів, вул. Пекарська, 50 ідентифікаційний код 00492990) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) 1 925,00 грн судового збору.

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

5. В задовленні решти позовних вимог відповити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено 15.02.2019 р.

Суддя Синчук М.М.