СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2019 р. Справа № 922/2783/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Хачатрян В.С.,

за участю секретаря судового засідання Шило А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вх. №206 Х/1-42) на рішення Господарського суду Харківської області від 20.12.2018 у справі № 922/2783/18 (м. Харків, суддя Бринцев О.В., повний текст підписано 21.12.2018),

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6);

до Комунальне підприємство Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" (64200, Харківська обл., Балаклійський р-н, м. Балаклія, вул. Алієва, 72);

про стягнення 6711455,50 грн,-

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до КП БРР "Балаклійські теплові мережі", в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача основну заборгованість у розмірі 4068451,38 грн, пеню в сумі 1089040,06 грн, 3% річних у сумі 302462,14 грн, інфляційні втрати в сумі 1251502,03грн.

В обґрунтування позову вказує на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором постачання природного газу від 15.12.2015 №2194/16-БО-32 в частині повного та своєчасного розрахунку за фактично переданий природний газ. В якості правових підстав позову вказує на норми статей 20, 173-175, 193, 216-218, 230, 231, 264-265 ГК України, статті 11-16, 258, 509, 525, 526, 530, 549, 610-612, 625, 629, 655, 692, 712 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 20.12.2018 у справі №922/2783/18 позов задоволено частково; стягнуто з Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" (64200, Харківська об., Балаклійський р-н, м. Балаклія, вул. Алієва, буд. 72, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, ) основну заборгованість у розмірі 4068451,38 грн; пеню в 188880,04 грн; 3% річних у сумі 235011,45 грн; інфляційні втрати в розмірі 1004112,29 грн; витрати зі сплати судового збору в розмірі 85280,03 грн; в решті позову відмовлено.

Приймаючи рішення про часткову відмову в позові суд першої інстанції виходив з того, що нарахування позивачем пені, інфляційних втрат та 3% річних на суму основного боргу за спожитий природний газ, який відповідачем було погашено до 30.11.2016, є неправомірним в силу імперативних приписів частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", якою встановлено заборону на нарахування неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань та процентів річних на суми заборгованості за природний газ, використаний споживачами для виробництва теплової енергії, які погашено до набрання чинності 30.11.2016 цим Законом. Одночасно місцевим господарським судом задоволено частково клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90 %, та зменшено розмір стягненні пені на 50 % з огляду на складну економічну ситуацію Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі".

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з вказаним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позову про стягнення пені в сумі 900160,02 грн, 3% річних в сумі 67450,69 грн, інфляційних втрат в сумі 247389,74 грн не погодилось, звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його в даній частині скасувати, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

В обгрунтуванні апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанцій неправильно застосовано частину 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", оскільки для для участі споживача (відповідача) у процедурі врегулювання заборгованості за природний газ та ненарахування йому постачальником (позивачем) неустойки (пені), інфляційних втрат та 3% річних на суму основного боргу за договором купівлі-продажу природного газу, споживач має набути статусу учасника процедури врегулювання заборгованості шляхом його включення до реєстру підприємств, що беруть участь у врегулюванні заборгованості за спожитий природний газ. Одночасно апелянтом наголошується на відсутності правових підстав для зменшення розміру стягнення пені на 50 %.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.01.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Харківської області від 20.12.2018 у справі №922/2783/18; призначено справу до розгляду на 13.02.2019 о 11:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду.

У судове засідання, яке відбулось 13.02.2019, з’явились належні представники сторін, які підтримали свої правові вимоги.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановила, що рішення Господарського суду Харківської області від 20.12.18 у справі № 922/2783/18 відповідає нормам матеріального та процесуального права, враховуючи таке.

З матеріалів справи вбачається, що 15.12.2015 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (Постачальник) та КП БРР "Балаклійські теплові мережі" (Споживач) було укладено договір постачання природного газу №2194/16-БО-32, відповідно до предмету якого Постачальник зобов’язується передати у власність Споживачу у 2016 році природний газ, а Споживач зобов’язується прийняти та оптанти цей газ, на умовах цього Договору (пункт 1.1.).

Відповідно до статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 1.2. договору, в редакції Додаткової угоди від 31.12.2015 №1, визначено, що газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами.

У відповідності до пункту 5.2. договору, в редакції Додаткової угоди від 28.03.2016 №4, ціна за 1000 куб. м газу за цим договором з 01.04.2016 становить 6255,00 грн, крім того податок на додану вартість (20%) – 1251,00 грн. До сплати за 1000 куб. м природного газу з ПДВ – 7506,00 грн.

Згідно приписів статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За умовами пункту 6.1. договору оплата за природний газ проводиться Споживачем виключно грошовими коштами відповідно до цін, умов і порядку зарахування коштів, визначених у п. 5.2. цього договору або у відповідних додаткових угодах (п. 5.1. даного договору). Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

В силу дії статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Додатковою угодою від 28.03.2016 №4 сторони виклали пункт 6.1. договору в наступній редакції: "оплата планових обсягів газу здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Положеннями розділу 12 договору, в редакції Додаткової угоди від 28.03.2016, передбачено, що Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін і діє в частині реалізації газу з 01.01.2016 до 30.04.2016 (включно), а в частині проведення розрахунків – до їх повного виконання.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем поставлено протягом січня – квітня 2016 року, а відповідачем у свою чергу прийнято природний газ на загальну суму 8687477,65 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, від 29.02.2016, від 31.03.2016 та від 30.04.2016 (Том 1, а.с. 33-39).

Сторонами не заперечується, що відповідач свої зобов'язання в частині здійснення розрахунку виконав частково, у зв'язку з чим за відповідачем існує заборгованість станом на 21.06.2018 у розмірі 4068451,38 грн.

Таким чином, з боку відповідача неоплачено вартість отриманого природного газу в розмірі 4068451,38 грн.

За таких обставин місцевий господарський суд правомірно дійшов висновку про наявність у справі достатніх правових підстав для визнання позовних вимог у частині стягнення заборгованості за поставлений природний газ у розмірі 4068451,38 грн законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

В силу положень частини другої статті 20 ГК України захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

Згідно приписів статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8.2. Договору передбачено, що у разі невиконання Споживачем пункту 6.1. цього договору він зобов'язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вказаних норм та положень Договору позивач здійснив нарахування відповідачу пені в розмірі 1089040,06 грн, 3% річних у сумі 302462,14 грн та інфляційних втрат у розмірі 1251502,02 грн.

Поряд з цим, колегія суддів, не погоджуючись з позицією апелянта про неприпустимість застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", зазначає таке.

30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Статтею 1 цього Закону передбачено, що врегулюванню підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед постачальником природного газу за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, через вжиття заходів, спрямованих на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Аналіз приписів частини 1 статті 5 та частини 1 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" дозволяє дійти висновку проте, що кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016 для виробництва теплової та електричної енергії, не погашена станом на 31.12.2016, підлягає реструктуризації; суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, які нараховано на заборгованість за спожитий природний газ станом на 01.07.2016, при реструктуризації не враховуються, оскільки підлягають списанню за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями договору про реструктуризацію заборгованості.

При цьому, частиною 3 статті 7 зазначеного Закону визначено порядок розрахунків постачальників та споживачів енергоносіїв у разі прострочення споживачів в оплаті вартості природного газу, використаного для виробництва теплової та електричної енергії, за умов погашення заборгованості до набрання чинності 30.09.2016 цим Законом. На таку заборгованість з оплати природного газу не нараховуються неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

На виконання вимог статті 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" постановою Кабінету Міністрів України №93 від 21.02.2017 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії (далі - Реєстр).

Пунктом 14 Порядку передбачено перелік даних, що зазначаються в Реєстрі щодо підприємств, які беруть участь в процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а, зокрема, дані про обсяг нарахувань зі сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Отже, вимога щодо включення до Реєстру, як передумова для застосування процедури реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ, встановлена для теплогенеруючих та теплопостачальних організацій, які не погасили до 31.12.2016 заборгованість перед постачальником за спожитий до 01.07.2016 природний газ. Відтак, до заборгованості, що виникла та була погашена споживачем до набрання чинності 30.09.2016 Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", не можуть бути застосовані правила та вимоги щодо необхідності включення підприємства до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що частина 3 статті 7 Закону про врегулювання заборгованості за спожитий природний газ є нормою прямої дії, а, відтак, її застосування до споживачів не ставиться в залежність від виконання будь-яких інших умов поряд з їх обов'язком щодо погашення заборгованості за спожитий природний газ у строк до набрання чинності 30.11.2016 цим Законом. При цьому, виконання даної норми не залежить від факту включення підприємства-споживача до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, оскільки в силу частини 1 статті 58 Конституції України зазначений Закон не має зворотної дії в часі, не поширюється на правовідносини з розрахунків за поставлений природний газ, які проведено до набрання ним чинності, а визначає порядок врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, що не була погашена боржниками станом на 30.11.2016.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 3 статті 7 Закону викладена у Постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №927/1152/16, від 15.03.2018 у справі №904/10736/16, від 03.04.2018 у справі №904/11325/16, від 02.05.2018 у справі №914/102/17, від 15.05.2018 у справі №908/3126/16, від 30.05.2018 у справі №908/2055/17, від 14.01.2019 у справі №904/1615/18, від 29.01.2019 у справі №925/108/18.

Колегією суддів встановлено, що позивачем нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати на основну заборгованість за спожитий природний газ за січень 2016 року, яку було погашено відповідачем повністю 27.09.2016, а також за лютий 2016 року, яку було погашено частково в сумі 679127,63 грн 01.11.2016, тобто до набрання чинності вищевказаним Законом.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно дійшов до висновку про відсутність підстав для стягнення пені (264119,69 грн), 3% річних (21896,62 грн) та інфляційних втрат (42373,28 грн), нарахованих на заборгованість за зобов'язаннями січня 2016 року, а також пені у сумі 447160,28 грн, 3% річних та інфляційних втрат за період з 15.03.2016 по 31.10.2016 у розмірі 45544,07 грн та 168244,08 грн відповідно, нарахованих за зобов'язаннями лютого 2016 року.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пред'явлених до стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за зобов'язаннями лютого 2016 року в сумі 1780825,23 грн, березня 2016 року та квітня 2016 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

1) нараховані 3% річих за період з 01.11.2016 по 21.06.2018 у сумі 87504,39 грн за зобов'язання лютого 2016 року на суму 1780825,23 грн відповідають вимогам чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Натомість інфляційні втрати на суму заборгованості 1780825,23 грн розраховані позивачем відповідно до вимог чинного законодавства, але є арифметично неправильними. Судом першої інстанції правомірно встановлено, що сума інфляційних втрат за період з 01.11.2016 по 31.05.2018 становить 389227,07 грн, у зв’язку з чим, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат за зобов'язаннями лютого 2016 року дійсно підлягають задоволенню лише в сумі 389227,07 грн, а в решті стягнення інфляційних втрат слід відмовити.

2)пеня, 3% річних та інфляційні втрати за зобов'язаннями березня-квітня 2016 року нараховані підставно, з урахуванням положень законодавства, а тому підлягають задоволенню. Відтак, висновок Господарського суду Харківської області в даній частині також є правомірним.

Поряд з цим, всупереч доводам апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині зменшення розміру стягнення пені на 50 % з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено клопотання про зменшення суми пені на 90%.

В обґрунтування клопотання заявник посилається на дебіторську заборгованість товариства, в тому числі населення, бюджетних організацій, промислових підприємств, держави по виплаті бюджетного відшкодування за надані населенню пільги та субсидії, що в свою чергу стало причиною скрутного фінансового становища.

Відповідно до приписів частини третьої статті 551 ЦК України господарський суд, приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з положеннями статті 223 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

При цьому, ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд також зауважує, що цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може бути непомірним тягарем для споживача і джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов'язання.

Як встановлено з пояснень відповідача, на підприємстві відповідача - Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" склалася складна економічна ситуація, яка виникла у зв'язку зі збитковістю послуг, що надає підприємство, а саме послуг теплопостачання. Основними причинами тяжкого економічного стану є наступні об'єктивні причини: 1) невідповідність тарифів на послуги теплопостачання; 2) додаткове податкове навантаження підприємства; 3) штрафні санкції на заборгованість, що утворилась у зв'язку з несвоєчасним фінансуванням з Державного бюджету субвенцій на покриття збитків; 4) заборгованість споживачів.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що Комунальне підприємство Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" є комунальним підприємством, що створено для задоволення потреб споживачів в теплопостачанні, та змушене надавати послуги за вартістю, нижчої від її собівартості, враховуючи складну економічну ситуацію підприємства, а також те, що розмір нарахованої позивачем пені є досить великим порівняно з основною сумою заборгованості, в той, колегія суддів також визнає за можливе зменшення розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на 50% до 188880,04 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції встановлені фактичні обставини справи на основі повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим обставинам та їм надана правильна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 20.12.2018 у справі № 922/2783/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 14.02.2019.

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.С. Хачатрян