ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2019 року м.Дніпро Справа № 904/4071/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Дарміна М.О., Березкіної О.В.

секретар судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 14-165 від 30.08.2018 р., адвокат;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №434 від 05.02.2019 р., адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2018 року, ухвалене суддею Панна С.П., повний текст якого складений 20.12.2018, у справі № 904/4071/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради, м.Дніпро

про стягнення 2 729 270,15 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення 300 142,55 грн річних, 511 639,46 грн інфляції, 1 917 488,14 грн пені за неналежне виконання грошового зобов'язання за договором постачання природного газу №1808/1617-БО-4 від 27.10.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу № 1808/1617-БО-4 від 27.10.2016 в частині несвоєчасної оплати за поставку природного газу.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2018 року у справі №904/4071/18 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 942 912,77 грн. - пені, 295 619,32 грн. 3% річних, 511 639, 46 грн. інфляційних втрат, судовий збір в сумі 40 396,26 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням у відмовленій частині, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення господарським судом норм матеріального права, норм Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та тепло генеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", без дослідження усіх істотних обставин справи, просить рішення господарського суду скасувати у відмовленій частині, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на наступне:

- судом неправомірно застосовано до спірних правовідносин ч. 3 ст. 7 Закону, оскільки списання заборгованості згідно вказаної норми Закону є частиною процедури врегулювання заборгованості у відповідності до ст. 1 Закону;

- дія Закону розповсюджується лише на теплопостачальні, теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання і водовідведення у відповідності до ст. 2 Закону;

- учасниками процедури врегулювання заборгованості (у тому числі процедури списання) є підприємства та організації, включені до реєстру (ст. 1 Закону);

- для участі у процедурі списання підприємства та організації мають бути включені до реєстру (ст. 3 Закону).

Виходячи з аналізу положень статей 1-3, 7 Закону, учасниками процедури врегулювання заборгованості (яка включає у себе і списання заборгованості) є теплопостачальні та теплогенеруючі підприємства, які включені до реєстру і не мали заборгованості на момент набрання чинності цим законом. В той же час, матеріали справи містять належні докази існування заборгованості відповідача на момент набрання чинності цим законом, а саме станом на 30.11.2016 у розмірі 10 133 678,86 грн.

Зазначає, що відповідно до консолідованого звіту про фінансовий стан Позивача за кінець 2016 року торгова дебіторська заборгованість (а основним видом діяльності підприємства є продаж газу) становила 49 209 млн. грн., (у порівнянні з 2015 роком збільшилась на 16 001 млн. грн.), розмір довгострокових позик складає 23 100 млн. грн., короткострокових позик - 47 744 млн. грн.

Наведені дані свідчать про значний обсяг несплаченої заборгованості підприємств, нестачу коштів для здійснення поточної діяльності Позивача, у тому числі - для забезпечення підприємств необхідним обсягом природного газу протягом опалювального сезону 2017/2018 років.

Таким чином, несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на Позивача державою обовязків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу.

Доводи Відповідача про зменшення розміру пені не мають ознак обставин непереборної сили, матеріали справи не містять доказів вжиття всіх належних заходів для недопущення правопорушення, відсутні також і будь-які докази неправомірних дій з боку Позивача. А відтак, відсутні підстави як для звільнення від відповідальності, так і для зменшення відповідальності шляхом зменшення пені.

Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Зазначає, що при розгляді клопотання Відповідача про зменшення розміру нарахованої пені місцевий господарський суд правильно прийняв до уваги інтереси Позивача, який так само як і Відповідач є економічно важливим підприємством за сучасних умов та має передбачене договором право на стягнення неустойки. Одночасно місцевим господарським судом вірно зазначено, що з урахуванням встановлених судом обставин, а також враховуючи майновий стан сторін, а саме збиткову діяльність Відповідача та відсутність документально підтверджених відомостей про понесення Позивачем збитків внаслідок неналежного виконання Відповідачем своїх зобов'язань, наявні підстави для частково задоволення клопотання Відповідача та зменшення суми належної до стягнення пені на 50 %.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.01.2019 (головуючий суддя Іванов О.Г., судді Дармін М.О., Березкіна О.В.) відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою позивача; розгляд справи призначено на 06.02.2019.

В судовому засіданні 06.02.2019 року Центральним апеляційним господарським судом були оголошені вступна та резолютивна частини постанови у даній справі.

Заслухавши доповідь головуючого судді та пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

Між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Комунальним підприємством "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради було укладено договір постачання природного газу за №1808/1617-БО/4 від 27.10.2016, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов'язується оплатити його на умовах цього договору; природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями (п.1.1., 1.2.).

Згідно п. 2.1 договору постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2016 по 31 березня 2017 (включно) природний газ обсягом до 27640,0 тис. куб. метрів, у тому числі по місяцях кварталів, згідно графіку передбаченого договором.

Відповідно до п. 3.1 договору постачальник передає споживачу у загальному потоці імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") - у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України, та/або в пунктах приймання-передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему.

Пунктом 3.4 договору встановлено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

У пункті 5.5 договору сторони погодили, що загальна сума вартості природного газу за договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Згідно з пунктом 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п'ять років (п. 10.3 Договору).

Розділом 12 договору передбачено, що договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації газу з 01 жовтня 2016 до 31 березня 2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

На виконання умов договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 166 045 276,54 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31 жовтня 2016 року на суму 13 618 402,46грн; від 30 листопада 2016 року на суму 46 323 141,74 грн; від 31 грудня 2016 року на суму 44 000 719,94 грн, від 31 січня 2017 року на суму 34 310 192,80 грн, від 28 лютого 2017 року на суму 27 792 819,60 грн.

Оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов'язання у строк, визначений договором, у зв'язку з чим позивач нарахував до сплати відповідачу пеню у розмірі 1 917 488,14 грн, 3% річних у розмірі 300 142,55 грн. та інфляційних втрат у розмірі 511 639,46 грн, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що заборгованість за поставлений природний газ станом на 30.11.2016 залишилася непогашеною у розмірі 10 133 678,86 грн, а станом на 01.12.2016 є непогашеною в сумі 8 307 039,18 грн. Отже, заборгованість за поставлений природний газ, яка залишилася несплаченою станом на 30.11.2016 підпадає під дію Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії".

Тому, на момент звернення до суду з даним позовом (10.09.2018) у позивача були відсутні правові підстави для нарахування та стягнення з відповідача пені у розмірі 31 662,59 грн, та 3% річних в розмірі 4 523,23 грн за період з 26.11.2016 по 30.11.2016.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що при здійсненні нарахування пені та 3% річних, позивачем невірно обраний початок періоду прострочення; за розрахунком суду, сума пені, яка підлягає стягненню становить 1 885 818 грн. 55 коп. (за період з 01.12.2016 по 31.05.2017) та 3% річних (за період з 01.12.2016 по 31.05.2017) складає - 295619 грн. 32 коп.

В той же час, приймаючи до уваги обставини, що вплинули на виконання зобов'язання, поведінку винної сторони, причини неналежного виконання зобов'язання, відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження завдання позивачу збитків та те, що відповідач в повному обсязі розрахувався за поставлений позивачем газ, суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру стягуваної пені на 50%, а саме до 942 912,77 грн.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору, є господарськими зобов'язаннями, тому, згідно зі ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності із ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як підтверджено матеріалами справи та не оскаржується сторонами, на виконання умов договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 166 045 276,54 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31 жовтня 2016 року на суму 13 618 402,46грн; від 30 листопада 2016 року на суму 46 323 141,74 грн; від 31 грудня 2016 року на суму 44 000 719,94 грн, від 31 січня 2017 року на суму 34 310 192,80 грн, від 28 лютого 2017 року на суму 27 792 819,60 грн.

Оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов'язання у строк, визначений договором, у зв'язку з чим позивач нарахував до сплати відповідачу пеню у розмірі 1 917 488,14 грн, 3% річних у розмірі 300 142,55 грн та інфляційних втрат у розмірі 511 639,46 грн.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Умовами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобовязання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобовязання, а ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вимоги ст.ст. 4, 16, 258, 549-551, 611, 625 Цивільного кодексу України та ст.ст. 20, 216-220, 224-226 та 230 Господарського кодексу України передбачають, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку передбачених Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами і договором, а держава забезпечує захист прав і законних інтересів субєктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обовязку в натурі, відшкодування збитків та застосування штрафних санкцій.

Між тим, 30.11.2016 року набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 № 1730-VIII (далі - Закон), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неможливості та неправомірності застосування Закону № 1730 до спірних відносин в цілому, з огляду на наступне.

Відповідно до положень наведеного Закону, зокрема положень ст. 2 (сфера застосування), даний Закон розповсюджує свою дію, у разі дотримання наступних умов:

а) існування заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону (кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, що використаний з чітко визначеною метою - виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води);

б) відносини із врегулювання заборгованості за наведеним Законом, існують між спеціальними субєктами господарювання - постачальником природного газу з однієї сторони і теплопостачальною та теплогенеруючою організацією чи підприємством централізованого водопостачання і водовідведення, з іншої сторони.

В даному випадку, наведені умови мають місце, в силу наступного.

По-перше, заборгованість, яка утворилась на підставі Договору № 1808/1617-БО-4 купівлі-продажу природного газу від 27.10.2016 виникла за природний газ, використаний Підприємством виключно з метою вироблення теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями (п. 1.2. Договору, п. 2 2. Статуту), у зв'язку з чим остання є такою, що підлягає врегулюванню відповідно до основних правил, визначених Законом 1730.

По-друге, відносини із врегулювання заборгованості за спірним Договором, існують між належними, в розумінні Закону № 1730, субєктами господарювання теплопостачальною організацією (КП "Теплоенерго") з однієї сторони та організацією з постачання природного газу (ПАТ "НАК "Нафтогаз України") з іншої.

По-третє, Підприємство Відповідача, на виконання вимог ч. 1 ст. З Закону № 1730, включене до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до наведеного Закону (а.с. 79), хоча застосування ключових приписів ч. 3 ст. 7 Закону № 1730 не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, зокрема умови включення боржника до реєстру (даний висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, визначеною у таких постановах: постанова від 21.08.2018 у справі № 925/107/18; постанова від 21.08.2018 у справі №925/104/18; постанова від 07.02.2018 у справі № 910/16351/18; постанова від 30.08.2018 у справі № 905/2796/18; постанова від 29.08.2018 у справі № 904/9976/18; постанова від 29.08.2018 у справі № 904/9976/18).

Крім того, жодна з норм Закону № 1730 не містить та ніяким чином не може містити вимоги стосовно відсутності у відповідного субєкта господарювання, що включений до реєстру, заборгованості на момент набрання чинності наведеним Законом, оскільки, як вбачається не лише з положень даного Закону, але й із його назви, останній прийнятий саме з метою врегулювання заборгованості учасників відповідної процедури, яка, власне, існувала станом на дату набрання ним законної сили. Адже у разі відсутності у відповідного субєкта заборгованості (яка, між іншим, входить до сфери дії даного Закону), законодавець би не передбачав заходів із її врегулювання шляхом прийняття відповідних норм, зокрема про реструктуризацію заборгованості, списання фінансових та штрафних санкцій нарахованих на заборгованість тощо.

У зв'язку з наведеним, твердження заявника апеляційної скарги про те, що для участі в процедурі врегулювання заборгованості у відповідності до положень Закону № 1730, необхідна відсутність у теплопостачального чи теплогенеруючого підприємства заборгованості, по своїй суті є лише необґрунтованим припущенням, яке базується виключно на цитуванні основних понять, що вживаються в даному Законі без належного їх повного та всебічного аналізу разом із існуючими фактичними обставинами.

Таким чином, застосування Закону № 1730 до відносин, що склались між сторонами, є цілком обґрунтованим та правомірним заходом, оскільки умови, необхідні для реалізації його положень до ситуації, яка склалась в даному випадку, дотримані та мають місце.

Твердження заявника апеляційної скарги щодо неможливості та неправомірності застосування до спірних відносин положень ч. 3 ст. 7 Закону № 1730 з посиланням на необхідність здійснення саме повного погашення всієї заборгованості за Договором до дати набрання чинності Законом № 1730, є безпідставними з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону № 1730 на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Тобто, вищенаведеною нормою прямої дії, законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб не нарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних, так і у спосіб списання цих нарахувань, (дане твердження аналогічне правовій позиції Верховного Суду, викладеній в ряді таких постанов: від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16; від 22.02.2018 у справі № 922/4355/14; від 15.03.2018 у справі №904/10736/16; від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16; від 14.02.2018 у справі №908/3211/16; від 29.01.2018 у справі № 904/10745/16; від 23.01.2018 у справі № 914/3131/15).

Враховуючи викладене, із детального аналізу ч. 3 ст. 7 Закону № 1730 вбачається, що застосування наведеної норми до відносин між сторонами, що склались в даному випадку є цілком правомірним та обґрунтованим, з огляду на існування наступних обставин.

По-перше, метою передачі природного газу за Договором є виключно виробництво теплової енергії (див. п. 1.2. Договору, п. 2.2. Статуту).

По-друге, природний газ спожитий в розумінні даного Закону до 30.11.2016 за актом приймання-передачі за жовтень 2016 (саме за цим актом судом першої інстанції було застосовано норму ч. 3 ст. 7 Закону № 1730).

По-третє, частина заборгованості за актом приймання-передачі за жовтень 2016 була погашена ще до набрання чинності Законом № 1730, оскільки заборгованість, яка існувала станом на 30.11.2016, становила 10 133 678,86 грн, а не 13 618 402,46 грн. (сума початкової заборгованості, яка виникла на підставі акту приймання-передачі природного газу за жовтень 2016, з 26.11.2016).

В той же час, скаржник всупереч чітко визначеним умовам застосування наведеної статті, зазначає про неправомірність реалізації її положень, посилаючись на необхідність здійснення саме повного погашення всієї заборгованості за Договором до дати набрання чинності Законом № 1730 (30.11.2016).

Так, постановою Вищого господарського суду України від 29.11.2017 у справі №904/10736/16, визначено, що нормою ч. 3. ст. 7 Закону № 1730 передбачено можливість уникнення боржником відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб не нарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

При цьому, початковою заборгованістю є така заборгованість субєкта господарювання, яка утворилася на підставі відповідного, погодженого сторонами, акту приймання-передачі та існувала до моменту набрання чинності Законом № 1730, тобто до 30.11.2016.

З всебічного аналізу наведеної постанови вбачається, що Вищий господарський суд України прийшов до висновку про неможливість нарахування вищезазначених штрафних та фінансових санкцій на ту заборгованість, яка виникла та була погашена до моменту набрання чинності Закону № 1730, оскільки ч. 3. ст. 7 даного Закону не вказує на обовязок повного погашення заборгованості за використаний природний газ до 30.11.2016, а містить лише вказівку на "погашену до набрання чинності цим Законом заборгованість".

Саме такої позиції притримується й Верховний Суд у постанові від 11.04.2018 у справі № 15/5005/153/2012, яка також підтримується його постановою від 30.11.2018 у справі №904/990/18, в якій зазначено наступне: "нарахування штрафних та фінансових санкцій можливе лише на несплачену суму заборгованості, в свою чергу, нарахування неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних на сплачену суму заборгованості суперечить приписам ч. 3 ст. 7 Закону № 1730".

Тобто, Верховний Суд також звертає увагу на те, що будь-які нарахування, здійснені на сплачену станом на день набрання чинності Законом № 1730 суму заборгованості, є такими, що суперечать його основній меті та не відповідають чітко визначеним приписам ч. 3 ст. 7 Закону, вираженим за допомогою зрозумілих та вичерпних способів юридичної техніки.

Враховуючи наведене, доводи заявника апеляційної скарги про неможливість застосування положень ч. 3 ст. 7 Закону № 1730 до спірних правовідносин, у зв'язку із необхідністю здійснення повної оплати заборгованості за Договором до 30.11.2016 є такими, що ґрунтуються на викривленні (деформації) чітко встановлених умов її застосування, внаслідок порушення останнім загальних правил юридичної техніки, оскільки логічний та лексично-синтаксичний аналіз наведеної норми дає підстави для однозначного висновку, що її застосування не ставиться у залежність від повного погашення всієї заборгованості, а містить лише посилання на списання фінансових та штрафних санкцій на ті суми, які були погашені до 30.11.2016.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за поставлений природний газ станом на 30.11.2016 залишилася непогашеною у розмірі 10 133 678,86 грн., а станом на 01.12.2016 є непогашеною в сумі 8 307 039,18 грн. Отже, заборгованість за поставлений природний газ, яка залишилася несплаченою станом на 30.11.2016 підпадає під дії Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії".

Тому, на момент звернення до суду з даним позовом (10.09.2018) у позивача були відсутні правові підстави для нарахування та стягнення з відповідача пені у розмірі 31662,59 грн., та 3% річних в розмірі 4523,23 грн. за період з 26.11.2016 по 30.11.2016.

Отже, частиною 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" законодавець запровадив чіткий механізм звільнення боржників від відповідальності за несвоєчасну сплату заборгованості за спожитий природній газ та встановив заборону на нарахування боржникам (споживачам) неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на суми основної заборгованості за договорами поставки природного газу за умов її погашення боржниками до набрання чинності цим Законом.

Позивач заявив до стягнення суми пені в розмірі 1 917 488 грн. 14 коп. (за період з 26.11.2016 по 31.05.2017), 3% річних в розмірі 300 142 грн. 55 коп. (за період з 26.11.2016 по 31.05.2017) та інфляційних втрат в розмірі 511 639 грн. 46 коп. (за період з 28.02.2017 по 30.06.2017).

Як вже зазначалося вище, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню саме на заборгованість за природний газ, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016).

Відповідно до приписів п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо у договорі виконання грошового зобовязання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобовязання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі 31 липня 2014 року). Водночас, коли у тексті договору виконання грошового зобовязання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобовязання буде 1 серпня 2014 року.

Таким чином, оскільки Законом встановлено, що штрафні санкції не нараховуються на заборгованість, погашену до настання певного терміну, а саме до 30-го листопада 2016 року, то логічний та лексично-синтаксичний аналіз ч. 3 ст. 7 Закону № 1730 дає підстави для однозначного висновку, що останнім днем, на який не нараховуються штрафні санкції за порушення грошового зобовязання є день, що передує 30-му листопада 2016, тобто 29.11.2016.

Отже, штрафні санкції підлягають нарахуванню на заборгованість, що існувала станом на 30.11.2016, а не станом на 01.12.2016, як визначено господарським судом.

На підставі викладеного, враховуючи розрахунок позивача (межі зазначеного ним періоду), колегія суддів, перевіривши правильність нарахування пені та 3% річних, прийшла до висновку, що при здійсненні нарахування пені та 3% річних позивачем та господарським судом невірно визначено початок періоду нарахування штрафних санкцій та відсотків річних.

За розрахунком колегії суддів сума пені, яка підлягає стягненню становить 1 891 639,96 грн. (за період з 30.11.2016 по 31.05.2017) та сума 3% річних становить 296 449,95 грн (за період з 30.11.2016 по 31.05.2017).

При здійсненні перевірки розрахунку інфляційних втрат в розмірі 511 639 грн. 46 коп. за період з 28.02.2017 по 30.06.2017 колегія суддів невідповідностей не виявила, через що позовні вимоги в цій частині правильно задоволено господарським судом.

Щодо доводів апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про необґрунтоване та незаконне зменшення місцевим господарським судом належної до стягнення пені на 50%, колегія суддів з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів встановила наступне.

Частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, тому він, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав, за яких можливе її зменшення.

Одночасно, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку.

Отже, вказане питання віршується судом з урахуванням приписів ст.86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з майнового стану сторін, які беруть участь у зобов'язанні; інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов'язання; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання; незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов'язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання; негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Як встановлено матеріалами справи, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями (п. 1.2 Договору).

Згідно із пунктом 2.2 статті 2 Статуту Відповідача, основним предметом господарської діяльності підприємства є: виробництво теплової енергії, транспортування її магістральними і місцевими тепловими мережами та постачання теплової енергії населенню; надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Отже, Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради є підприємством, яке надає послуги з централізованого теплопостачання на території м. Дніпро, а отже основним джерелом доходів такого підприємства є кошти, що надійшли за наданні послуги з теплопостачання.

В той же час, нормами ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" встановлено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Кошти, що надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. На кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, не може бути звернено стягнення за зобов'язаннями гарантованого постачальника, теплогенеруючих, теплопостачальних та теплотранспортуючих організацій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217 затверджено Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки.

Відповідно до вказаного Порядку уповноважений банк здійснює відповідно до реєстру нормативів розподіл коштів, що надійшли за попередній день від структурних підрозділів теплопостачальних і теплогенеруючих організацій та споживачів, і перерахування коштів на рахунки з урахуванням вимог пунктів 14 - 26 цього Порядку.

Згідно п. 14 Порядку, у разі коли теплопостачальна або теплогенеруюча організація здійснює продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води та самостійно виробляє всю необхідну для цього теплову енергію, кошти, що надійшли на спеціальний рахунок, відкритий теплопостачальною або теплогенеруючою організацією, як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води від споживачів, розподіляються згідно з нормативами, розрахованими відповідно до пунктів 15 - 26 цього Порядку, і перераховуються в частині вартості, зокрема, послуг з транспортування природного газу (якщо теплопостачальна або теплогенеруюча організація має чинний договір на транспортування природного газу з оператором газотранспортної системи) - на рахунок оператора газотранспортної системи.

Таким чином, КП "Теплоенерго" Дніпровської міської ради самостійно не визначає порядок розподілу коштів, які надійшли на його рахунок зі спеціальним режимом використання, та оплата із такого рахунку відповідних послуг, у тому числі послуг з транспортування природного газу, залежить від розміру коштів, які надійшли від споживачів.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про відсутність в діях відповідача прямого умислу на порушення зобовязання.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги що, КП "Теплоенерго" перебуває у ситуації складного фінансово - економічного становища, основною причиною якого є значна заборгованість споживачів та їх неплатоспроможність.

Дане твердження підтверджується відповідними звітами про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 2015-2017 роки та Звітом про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 9 місяців 2018 року (а.с. 87-89), відповідно до яких:

- в якості чистого фінансового результату за 2015 рік наявний лише збиток в розмірі 32 158 тис. грн., натомість прибуток відсутній;

- в якості чистого фінансового результату за 2016 рік наявний лише збиток в розмірі 133 570 тис. грн., натомість прибуток відсутній;

- в якості чистого фінансового результату за 2017 рік наявний лише збиток в розмірі 145 154 тис. гри., натомість прибуток відсутній;

- в якості чистого фінансового результату за 9 місяців 2018 року наявний лише збиток в розмірі 104 733 грн., натомість прибуток відсутній.

Таким чином, з аналізу наведених документів вбачається, що з року в рік збитковість Підприємства має тенденцію до зростання, яка зумовлює вкрай важке становище останнього, що знаходиться на грані банкрутства.

Такі показники фінансових результатів КП "Теплоенерго" є, перш за все, наслідком систематичних неплатежів з боку споживачів м. Дніпро за надані послуги з централізованого опалення, зумовлені їх неплатоспроможністю.

Дане твердження підтверджується інформацією, що міститься у довідках про стан дебіторської заборгованості за спожиту теплову енергію за 2015- 2017 роки та у довідці про стан дебіторської заборгованості за спожиту теплову енергію за 2018 рік станом на 14.09.2018 (а.с. 90-94).

Так, згідно з останніми звітними даними Підприємства, загальна сума заборгованості за спожиту теплову енергію споживачів перед КП "Теплоенерго" становить 666 615 522, 18 тис. грн. у томі числі заборгованість:

- населення - 577 606 545,85 грн.;

- бюджетні організації - 3 737 336,82 грн.;

- інші - 68 679 943,96 грн., з яких релігійні організації - 35 244,25 грн.;

- пільги - 16 591 695,55 грн.

Закони та інші нормативно-правові акти, що регулюють відносини Відповідача і споживачів комунальних послуг, в тому числі з теплопостачання, не сприяють підвищенню платіжної дисципліни. Масове невиконання судових рішень, відповідно до яких на користь Відповідача стягнута заборгованість громадян та юридичних осіб за надані послуги з теплопостачання ускладнює належне виконання Відповідачем своїх зобовязань з оплати енергоносіїв, зокрема за Договором № №1808/1617-БО/4 від 27.10.2016.

Таким чином, оскільки Відповідач не є кінцевим споживачем теплової енергії, а є підприємством, яке використовує отриманий природний газ для виробництва та забезпечення безперебійного постачання теплової енергії споживачам для потреб опалення; є комунальним підприємством, яке не займається будь-якою іншою діяльністю, то здійснення оплати поставленого Позивачем газу значною мірою залежить від розрахунків споживачів з Відповідачем за спожиту теплову енергію.

На думку колегії суддів апеляційного господарського суду, надані Відповідачем до матеріалів справи під час розгляду справи судом першої інстанції вищезазначені докази, ступінь виконання відповідачем зобов'язань за договором, причини несвоєчасного виконання зобовязання, значимість підприємства відповідача для населення та держави, постачання відповідачем теплової енергії саме населенню та бюджетним організаціям - містять об'єктивні відомості, які підтверджують висновок місцевого господарського суду про винятковість даного випадку, що надає право суду для зменшення неустойки та спростовує доводи апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в цій частині, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивачем не надано належних, у розумінні статей 74, 76, 79 Господарського процесуального кодексу України, доказів отримання збитків/понесених ним втрат в результаті несвоєчасної оплати відповідачем вартості наданих послуг.

Так, в апеляційні скарзі Позивач наголошує на тому, що відповідно до консолідованого звіту про фінансовий стан за кінець 2016 року торгова дебіторська заборгованість (а основним видом діяльності підприємства є продаж газу) становила 49 209 млн. грн., (у порівнянні з 2015 роком збільшилась на 16 001 млн. грн.), розмір довгострокових позик складає 23 100 млн. грн., короткострокових позик - 47 744 млн. грн.

Поряд із цим Скаржником не надано детальних розшифровок по Консолідованому звіту про фінансовий стан на 31.12.2017 в розрізі окремо ідентифікованих покупців/споживачів підприємств теплоенергетики, зокрема, обсягу заборгованості яка обраховується за Відповідачем із зазначенням суми такого боргу (заборгованості) протягом дії Договору № 1808/1617-БО/4 від 27.10.2016.

З наданих Позивачем вищезазначених первинних документів неможливо обєктивно встановити реальний фінансовий стан Позивача, оскільки в останньому відсутня інформація стосовно його чистого доходу, завдяки якому можна обєктивно встановити збитковість чи прибутковість даного субєкта господарювання шляхом співставлення величини чистого доходу з величиною дебіторської заборгованості.

Таким чином, наведені скаржником дані щодо дебіторської заборгованості та розміру позик, які мали місце ще у 2016 році у порівнянні з 2015 роком, не є доказом нестачі коштів ПАТ НАК "Нафтогаз України" для здійснення його поточної діяльності, в тому числі для забезпечення підприємств необхідним обсягом природного газу протягом опалювального сезону 2017/2018, оскільки аргументи, якими Апелянт обґрунтовує таке твердження є неактуальними та недостатніми, для встановлення його дійсного фінансового становища: чи то збиткового, чи то прибуткового.

Крім того, в силу повного виконання зобовязання (відсутності основного боргу), предметом судового розгляду були виключно стягнення штрафних санкцій та передбачених ст. 625 ЦК України нарахувань, що, в свою чергу, не є основним доходом ПАТ НАК "Нафтогаз України", у зв'язку з чим стягнення тої чи іншої штрафної санкції в певному розмірі не може впливати на його господарську діяльність.

Будь-яких інших доказів на підтвердження своєї позиції позивачем не надано.

Крім того, відповідно до загальновідомого звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 2017 рік Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", який є у загальному доступі, за 2017 рік Нафтогаз, як окрема юридична особа, отримав чистий прибуток у розмірі 39 330 152 тис. грн. (рядок 2355), що на 48% більше за результат 2016 року.

Отже, зменшення нарахованої пені на 945 819 грн. 98 коп. не призведе до порушення прав Позивача.

Вищезазначене спростовує доводи заявника апеляційної скарги про недотримання судом балансу інтересів сторін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, який вважав, що даний випадок можна визнати винятковим, а також беручи до уваги:

- поважні причини несвоєчасного виконання відповідачем зобовязання (Відповідач самостійно не визначає порядок розподілу коштів, які надійшли на його рахунок зі спеціальним режимом використання);

- ту обставину, що Відповідач є підприємством, яке надає послуги з централізованого теплопостачання, а отже, основним джерелом доходів такого підприємства є кошти, що надійшли за наданні послуги з теплопостачання від споживачів, серед яких є населення та бюджетні організації;

- поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення порушення та його наслідків;

- ступінь виконання зобов'язання, а саме повне виконання взятих на себе зобов'язань за укладеним між сторонами договором;

- незначне прострочення виконання зобов'язання, а саме більша частина прострочених відповідачем платежів має кількість днів прострочки від 1 до 3, що не могло призвести до значного порушення прав позивача;

- дотримання балансу інтересів обох сторін,

вважає, що є законні підстави для зменшення розміру стягнення з відповідача пені на 50% від належної до стягнення суми, а відтак, господарський суд підставно прийшов до висновку про можливість зменшенні пені на 50%.

З урахуванням розрахованого колегією суддів розміру пені у сумі 1 891 639,96 грн., фактичному стягненню підлягає 50% - 945 819,98 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з доводами скаржника про порушення господарським судом приписів ст. 233 ГПК України. Не знайшли свого підтвердження й доводи скаржника про недотримання судом вимог ст. ст. 7, 74, 86 ГПК України, так як висновки господарського суду про майновий стан Відповідача базуються на доказах, наявних в матеріалах справи.

Судом також було враховано інтереси Позивача, прийнято до уваги, що діяльність ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" має важливе значення щодо надійного і безпечного функціонування газотранспортної системи та беручи до уваги правове призначення штрафних санкцій, господарський суд лише частково задовольнив клопотання Відповідача, який просив зменшити розмір пені на 70 %, та зменшив розмір заявлених штрафних санкцій лише на 50%, чим забезпечив дотримання балансу інтересів обох сторін.

Колегія суддів зауважує, що зменшення розміру пені є правом суду. При цьому, розмір такого зменшення ґрунтується на обставинах справи, встановлених судом при дослідженні поданих сторонами доказів.

Крім того, відповідно до ст. 207 ГПК України суд не лише мав право, а й зобовязаний був розглянути по суті клопотання Відповідача про зменшення штрафних санкцій.

Приймаючи до уваги викладене, доводи ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про незаконність прийнятого судового рішення в частині зменшення місцевим господарським судом належної до стягнення пені на 50% слід визнати необґрунтованими, підстави для зміни або скасування рішення суду, передбачені статтею 277 Господарського процесуального кодексу України, на думку колегії суддів апеляційного господарського суду, відсутні, тому апеляційна скарга позивача в цій частині задоволенню не підлягає.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції дав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, правильно застосував норми матеріального і процесуального права.

В той же час, через невірне визначення початку періоду нарахування штрафних санкцій та відсотків річних та, відповідно, невірний розрахунок пені, 3% річних, а також судових витрат, відповідно до ч. 4 ст. 277 ГПК України необхідно змінити резолютивну частину рішення господарського суду.

Судові витрати, понесені сторонами у зв'язку із подачею позовної заяви та апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Також колегія суддів вважає необхідним зазначити, що скаржником була надмірно сплачена сума судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки, відповідно до норм ч.4 ст.6 Закону України "Про судовий збір", якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

В даному випадку сума, що оспорює позивач становила розмір 979 098,60 грн, з якої судовий збір за подання апеляційної скарги мав становити 22 029,72 грн, позивачем, в свою чергу було сплачено 33 541,60 грн. за платіжним дорученням № 6011320 від 19.12.2018 (а.с.204), отже, поверненню за відповідним клопотанням скаржника підлягає 11 511,88 грн.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 277, 282-284 ГПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2018 року у справі №904/4071/18 задовольнити частково.

Змінити резолютивну частину рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2018 року у справі № 904/4071/18, виклавши його в наступній редакції:

"Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" 945 819,98 грн. - пені, 296 449,95 грн. 3% річних, 511 639, 46 грн. інфляційних втрат, судовий збір в сумі 40 495,68 грн., про що видати наказ.

В решті позовних вимог відмовити."

Стягнути з Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 21 791,14 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу відповідного наказу, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 12.02.2019.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Березкіна