РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.01.2019Справа № 910/12959/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Купної В.В. розглянув матеріали господарської справи

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Іноваційно-виробнича

компанія "Рамінтек"

до товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ Карат"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача 1) товариство з обмеженою відповідальністю "Рамінтек ЛТД"

2) ОСОБА_1

про визнання недійсним договору

Суддя Удалова О.Г.

Представники учасників справи:

від позивача Лихвар В.А., адвокат, Ніколаєнко І.В., директор

від відповідача Старцева Т.М., за довіреністю

від третьої особи-1 Єніч В.С., адвокат

від третьої особи-2 ОСОБА_1

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Іноваційно-виробнича компанія "Рамінтек" (далі - позивач, ТОВ "ІВК "Рамінтек") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ Карат" (далі - відповідач, ТОВ "БЦ Карат") про визнання договору від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015, укладеного між позивачем та відповідачем, недійсним повністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дії особи-підписанта договору ОСОБА_1 суперечать ст. 92 ЦК України, а спірний договір не відповідає ст.ст. 229, 230 ЦК України. Додатково позивач зазначив, що підпис у спірному договорі не відповідає підпису ОСОБА_1, печатка на договорі не основна, а з приміткою "для документів", підпис на договорі від імені орендодавця не відповідає підпису директора ОСОБА_6, сторони, підписуючи спірний договір, не мали на меті створити правові наслідки, обумовлені ним.

Крім того, позивач зазначає, що спірний договір є фіктивним, оскільки його вчинено не для припинення користування позивачем орендованими приміщеннями, а для заволодіння третьою особою та його власником майном, що належить позивачу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.10.2018 відкрито провадження у справі № 910/12959/18 в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 25.10.2018 та залучено до участі у справу третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача товариство з обмеженою відповідальністю "Рамінтек ЛТД" (далі - третя особа, на стороні позивача ТОВ "Рамінтек ЛТД").

19.10.2018 від третьої особи на стороні позивача ТОВ "Рамінтек ЛТД" надійшли пояснення по суті спору, в яких учасник справи просив визнати зловживанням процесуальними правами подання ТОВ "ІВК "Рамінтек" завідомо безпідставного та такого, що носить штучний характер, позову до ТОВ "БЦ Карат", третя особа ТОВ "Рамінтек ЛТД", про визнання договору, з огляду на що позов підлягає залишенню без розгляду. Крім того, третя особа 1 зазначила, що договір про розірвання договору оренди є дійсним та відповідає намірам сторін, підписаний уповноваженим представниками сторін та не є фіктивним.

24.10.2018 від відповідача надійшов відзив, у якому сторона просить залишити позов без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК). Відповідач зазначає, що у провадженні господарського суду Київської області перебувала справа № 910/1507/17 за позовом ТОВ "ІВК "Рамінтек" до ТОВ "Рамінтек ЛТД", за участю третьої особи ТОВ "БЦ Карат", про витребування майна з незаконного володіння. Позивачем, ТОВ "ІВК "Рамінтек", в межах даної справи в порядку ст. 184 ГПК України була подана заява про визнання недійсним договору від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015, укладеного між ТОВ "ІВК "Рамінтек" та ТОВ "БЦ Карат".

Вказану заяву обґрунтовано тими ж підставами, що і позовну заяву по справі № 910/12959/18, - ТОВ "ІВК "Рамінтек" посилається на наявність підстав, передбачених ст.ст. 229, 230, 234 Цивільного кодексу України. Таким чином, спір, щодо вирішення якого ТОВ "ІВК "Рамінтек" звернулося до господарського суду міста Києва, є предметом розгляду в іншій судовій справі - № 911/1507/17. Крім того, зазначено, що у разі відмови у задоволенні прохання щодо залишення позову без розгляду, відповідач просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Відповідач зазначив, що укладаючи спірний договір, товариство чітко розуміло всі умови договору та не помилялось щодо його умов. ТОВ "БЦ Карат", укладаючи спірний договір, усвідомлювало правові наслідки укладення вказаного договору та не було введено в оману щодо його умов, а також не вводило в оману іншу сторону договору - ТОВ "ІВК "Рамінтек". Також відповідач зазначив, що спірний договір від імені відповідача підписав заступник директора ОСОБА_7 на підставі довіреності від 01.10.2016, тобто уповноваженою особою.

24.10.2018 від позивача надійшли заперечення проти пояснень третьої особи на стороні позивача ТОВ "Рамінтек ЛТД" разом з клопотанням про призначення у справі почеркознавчої експертизи щодо підписів особі, які підписали договір.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.10.2018 відкладено підготовче засідання на 15.11.2018, відкладено розгляд клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_1, запропоновано позивачу надати суду копію статуту ТОВ "ІВК "Рамінтек" в редакції, чинній станом на 30.04.2017, та письмові пояснення щодо підстав для визнання недійсним правочину, викладених у заяві, поданій в межах справи № 911/1507/17.

13.11.2018 від відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи та пояснення. У поданих поясненнях відповідач зазначив про наявність правових підстав для залишення позову без розгляду та заперечує проти клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи.

14.11.2018 від позивача надійшли заперечення проти відзиву. У поданих запереченнях позивач заперечує проти залишення позову без розгляду та зазначає, що доводи відповідача, викладені у відзиві, спростовуються твердженнями, наведеними в позовній заяві.

14.11.2018 від третьої особи-2 надійшли пояснення по суті спору.

15.11.2018 від третьої особи-1 надійшли заперечення проти клопотання про призначення судової експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2018 відкладено підготовче засідання на 29.11.2018; відкладено розгляд клопотань про залишення позовної заяви без розгляду, призначення почеркознавчої судової експертизи та визнання подання позову зловживанням процесуальними правами на наступне підготовче засідання; запропоновано сторонам надати копію апеляційної скарги ТОВ "ІВК "Рамінтек" на рішення господарського суду Київської області від 05.10.2018 у справі № 911/1507/17 та ухвали про прийняття даної апеляційної скарги Північним апеляційним господарським судом.

21.11.2018 від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2018 відмовлено у задоволенні клопотання про визнання подання позову зловживанням процесуальними правами; відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду; викликано у наступне підготовче засідання ОСОБА_1 для дачі пояснень щодо підписання спірного договору та відкладено підготовче засідання на 18.12.2018.

У підготовчому засіданні 18.12.2018 представник третьої особи-2 надав додаткові пояснення, в яких зазначив, що спірний договір підписаний від імені ТОВ "ІВК "Рамінтек" ОСОБА_1 як директором цього товариства, який на момент підписання мав право його підписувати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2018 продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів з ініціативи суду; відкладено підготовче засідання на 10.01.2019; повторно викликано у наступне підготовче засідання ОСОБА_1 для дачі пояснень щодо підписання спірного договору.

10.01.2019 від позивача надійшло клопотання, в якому сторона просить суд поставити перед ОСОБА_1 питання, а саме: чи підписував ОСОБА_8 власноруч договір від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015?; якого числа був підписаний договір від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015?; день підписання договору від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015 був вихідним чи робочим днем?; чи працював ТОВ "ІВК "Рамінтек" по вихідним дням у період з 01.04.2017 по 30.04.2017?; чи видавав ОСОБА_1, будучи директором ТОВ "ІВК "Рамінтек", наказ по ТОВ "ІВК "Рамінтек" про встановлення 30.04.2017 робочим днем? Якщо так, надати оригінал наказу; хто з працівників ТОВ "ІВК "Рамінтек" працював 30.04.2017?; чому договір від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015 було укладено у вихідний день?; в акті приймання-передачі об'єкту оренди договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015 від 30.04.2017 (далі - Акт) вказано, що в об'єкті оренди майно ТОВ "ІВК "Рамінтек" відсутнє. Чи підписував ОСОБА_1 зазначений Акт?; якщо ОСОБА_1 підписував договір від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015 та Акт, то коли й куди він перевіз обладнання, сировину, матеріали, готову продукцію ТОВ "ІВК "Рамінтек" та чим він це може підтвердити?

ОСОБА_9 надав суду пояснення щодо факту та обставин підписання спірного договору та згаданого вище акту приймання-передачі об'єкту оренди.

Представники позивача в підготовчому засіданні 10.01.2019 наполягали на задоволенні клопотання про призначення судової-почеркознавчої експертизи.

Представники відповідача та третіх осіб заперечували проти клопотання позивача.

У підготовчому засіданні 10.01.2019 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення у справі № 910/12959/18 судової-почеркознавчої експертизи, закрито підготовче провадження та призначено справо до судового розгляду по суті на 29.01.2019.

У судовому засіданні 29.01.2019 оголошено перерву до 31.01.2019.

31.01.2019 від третьої особи-1 надійшли пояснення по суті спору.

31.01.2019 від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи промови, в порядку ст.ст. 42, 218 ГПК України.

У судовому засіданні 31.01.2019 позивач підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представники відповідача, третьої особи-1 та третя особа-2 проти задоволення позову заперечили.

У судовому засіданні 31.01.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

10.04.2015 між товариством з обмеженою відповідальністю "БЦ Карат" (далі - орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Іноваційно-виробнича компанія "Рамінтек" (далі - орендар) укладено договір оренди № 10/04-1, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в оренду нежиле приміщення, а саме: частину нежилого приміщення, площею 782,7 кв. м., що знаходиться на шостому поверсі, розташоване в будівлі за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, "Карат" промисловий майданчик, будинок 5-А (далі - приміщення), на умовах і в порядку, передбачених даним договором.

Згідно з п. 2.1 договору оренди строк оренди приміщення за даним договором встановлюється з 01.05.2015 по 31.12.2016 включно. При бажанні укласти новий договір орендар письмово повідомляє орендодавця не пізніше, ніж за 2 місяці до закінчення строку оренди за договором. Протягом 20 днів з моменту отримання від орендаря письмового повідомлення про бажання укласти новий договір орендодавець зобов'язаний надати в письмовій формі своє рішення про згоду укласти новій договір або про відмову від його укладення. Якщо в зазначений час орендодавець не надасть свого рішення щодо укладення нового договору оренди, тоді сторони вважають, що домовились після закінчення строку дії даного договору укласти новий договір.

Відповідно до п. 8.2.3 договору оренди з моменту закінчення строку договору, розірвання, припинення, визнання недійсним, орендар втрачає право користування приміщенням, в тому числі проведення будь-якої комерційної діяльності в приміщенні.

Додатковою угодою від 01.09.2016 № 1 до договору оренди від 10.04.2015 № 10/04-1, сторонами погоджено доповнити п. 1.2 договору щодо опису приміщення, що орендується, а саме: частина нежилого приміщення, площею 782,7 кв.м., що знаходиться на шостому поверсі; та частина нежилого приміщення, площею 266,4 кв.м., що знаходиться на сьомому поверсі, а також змінено п. 5.2.1 договору щодо вартості оренди за даним договором, що складає: 18980,48 грн. за приміщення площею 782,7 кв.м., що знаходиться на шостому поверсі та 13320,00 грн. за частину сьомого поверху площею 266,4 кв.м. орендованої площі приміщення.

01.05.2015 та 01.09.2016 між сторонами підписані Акти приймання-передачі об'єкту а оренду оренди, відповідно до яких орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення загальною площею 782,7 кв. м., що знаходиться на шостому поверсі та приміщення площею 266,4 кв.м., що знаходиться на сьомому поверсі за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, "Карат" промисловий майданчик, будинок 5-А.

Позивач зазначає, що після укладення вказаного договору оренди у орендованих приміщеннях було розміщено обладнання, матеріали, реактиви та готова продукція виробництва позивача.

За твердженням позивача, після недопуску в орендовані приміщення посадових осіб позивача, ТОВ "ІВК "Рамінтек" стало відомо, що 30.04.2017 між товариством з обмеженою відповідальністю "БЦ Карат", як орендодавцем, та товариством з обмеженою відповідальністю "Іноваційно-виробнича компанія "Рамінтек", як орендарем, укладено договір про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015 (далі - договір про розірвання), відповідно до п. 1 якого сторони дійшли згоди розірвати за взаємною згодою договір оренди № 10/04-1 від 10.04.2015 з моменту набуття чинності цим договором.

Договір про розірвання набуває чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін та скріплення підписів печатками сторін (п. 2 договору про розірвання).

Відповідно до п. 3 договору про розірвання, орендар зобов'язується повернути приміщення орендодавцю на підставі Акту приймання-передачі в строк не пізніше 3 календарних днів з дати підписання цього договору про розірвання.

30.04.2017 між сторонами підписано Акт приймання-передачі об'єкт оренди до договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015, відповідно до якого орендар передав, а орендодавець прийняв приміщення загальною площею 266,4 кв. м. та 782,7 кв. м., що знаходиться за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, "Карат" промисловий майданчик, будинок 5-А.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги стверджує, що договір від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015 підлягає визнанню недійсним з наступних підстав:

- дії особи - підписанта договору ОСОБА_1 суперечать ст. 92 ЦК України, є недобросовісними та вчиненими всупереч інтересам позивача, а підписант спірного договору ОСОБА_1 мав на меті нанесення шкоди позивачу;

- укладаючи спірний договір, ОСОБА_1, який діяв від імені позивача, недобросовісними діями ввів в оману керівництво ТОВ "БЦ Карат" щодо обставин, які мають істотне значення для укладення договору - жодної потреби для переукладення договорів не існувало, у зв'язку з чим відповідач, в особі представника ОСОБА_7, погоджуючись укласти спірний договір, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, що суперечить ст. 229 ЦК України;

- ОСОБА_1 не повідомив відповідачу обставини, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, а саме те, що в такий спосіб позивача буде позбавлено всього майна, що суперечить ст. 230 ЦК України;

- підпис в спірному договорі не відповідає підпису ОСОБА_1, печатка на договорі не основна, а з приміткою "для документів", підпис на договорі від імені орендодавця не відповідає підпису директора ОСОБА_6;

- питання про укладення договору з директором ТОВ "БЦ Карат" не узгоджувалось та про укладення спірного договору директору ТОВ "БЦ Карат" не було відомо;

- готова продукція, сировина та виробниче обладнання, що належить позивачу, після укладення договору з орендованих приміщень не вивозилось, а орендовані приміщення не звільнялись;

- ОСОБА_1, укладаючи договір від імені позивача та ОСОБА_7, укладаючи договір від імені відповідача, не мали на меті створити правові наслідки, обумовлені спірним договором, а тому договір є фіктивним, оскільки його вчинено не для припинення користування позивачем орендованими приміщеннями, а для заволодіння третьою особою та його власником майном, що належить позивачу, а тому в силу приписів ст. 234 ЦК України спірний договір є недійсним.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, господарський суд виходив з наступного.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як встановлено судом, позивачем оскаржується дійсність договору від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015, укладеного між позивачем, як орендарем, та відповідачем, як орендодавцем.

Однією з підстав для визнання вказаного правочину недійсним позивач зазначає те, що дії особи - підписанта договору ОСОБА_1, який діяв від імені позивача, суперечать ст. 92 ЦК України, є недобросовісними та вчиненими всупереч інтересам позивача, а підписант спірного договору ОСОБА_1 мав на меті нанесення шкоди позивачу.

Юридична особа вчиняє правочини через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи у правовідносини з третіми особами.

Крім того, управління товариством також здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (стаття 97 ЦК України). Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав.

Відповідно до частини 2 статті 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, слід враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинено від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Частиною 3 статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Судом встановлено, що спірний договір від імені позивача підписано ОСОБА_1, який станом на дату підписання спірного договору був директором позивача.

Відповідно до п. 16.1 статуту товариства з обмеженою відповідальністю "Іноваційно-виробнича компанія "Рамінтек", затвердженого 15.06.2009, у товаристві створюється одноособовий виконавчий орган, директор, який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є звітним загальним зборам його учасників.

Пунктом 16.2 статуту позивача встановлено, що директор вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що входять до виключної компетенції загальних зборів учасників.

Директор діє від імені товариства у межах, встановлених чинним законодавством, установчими документами товариства та рішеннями загальних зборів учасників (п. 16.4 статуту позивача).

Зі змісту п. 13.1 статут ТОВ "ІВК "Рамінтек", яким визначається виключна компетенція загальних зборів товариства, не вбачається, що укладення договору або розірвання договору входить до виключної компетенції загальних зборів.

Таким чином, укладаючи спірний договір, ОСОБА_1 діяв як директор позивача, тобто уповноважена особа на підписання договору.

Суд зазначає, що посилання позивача на вчинення спірного правочину директором позивача всупереч інтересам товариства у відносинах з третіми особами не має юридичного значення та не впливає на дійсність правочину укладеного з відповідачем, оскільки відповідач, як сторона договору не може нести правові наслідки за недобросовісність дій виконавчого органу позивача.

На переконання суду, навіть у випадку доведення позивачем факту вчинення правочину директором позивача всупереч інтересам товариства, зазначене не є підставою для визнання недійсним договору, укладеного з контрагентом, а лише може бути підставою для відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями керівника, у випадку доведеності відповідних обставин.

Крім того, чинним законодавством не передбачено такої самостійної підстави для визнання договору недійсним, як порушення при укладенні договору приписів ч. 3 ст. 92 ЦК України.

З урахування викладеного, суд вважає безпідставним посилання позивача на приписи ч. 3 ст. 92 ЦК України як на підставу для визнання недійсним договору від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015.

Щодо посилань позивача на те, що укладаючи спірний договір, ОСОБА_1, який діяв від імені позивача, недобросовісними діями ввів в оману керівництво ТОВ "БЦ Карат" щодо обставин, які мають істотне значення для укладення договору - жодної потреби для переукладення договорів не існувало, у зв'язку з чим відповідач, в особі представника ОСОБА_7, погоджуючись укласти спірний договір, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, що суперечить ст. 229 ЦК України, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

У разі якщо сторона спірного правочину до та на момент вчинення цього правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм статті 229 ЦК України.

В обґрунтування наявності підстав для визнання недійсним договору, позивач посилається на протокол допиту свідка від 05.07.2017 у кримінальному провадженні № 0000577 та те, що заступник директора відповідача ОСОБА_7 вважала, що після розірвання спірного договору буде укладений новий договір оренди з особою, яка є правонаступником позивача, та не знала, що ОСОБА_1, укладаючи спірний договір, мав намір привласнити майно позивача.

Однак, суд зазначає, що ст. 229 ЦК України чітко встановлює, яка помилка має істотне значення, зокрема, помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Позивачем не наведено та не надано жодних належних, достатніх та допустимих доказів того, що відповідач помилився щодо природи правочину або щодо прав чи обов'язків. Навпаки, у судових засіданнях та у відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що укладаючи спірний договір, чітко розумів всі умови договору та не помилився щодо природи правочину.

Крім того, щодо посилань позивача в обґрунтування позовних вимог на протокол допиту свідка ОСОБА_7 від 05.07.2017 у кримінальному провадженні № 0000577, то суд зазначає, що протокол допиту свідка є одним із доказів виключно у кримінальному провадженні, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Кримінальне процесуальне законодавство надає право особі відносно якої проводиться допит, відмовитися від раніше наданих свідчень або їх змінити, а тому такий протокол допиту не може бути беззаперечним та належним доказом, що має наперед встановлену силу у спірних правовідносинах.

Також суд зазначає, що позивачем не надано обґрунтованих пояснень, яким чином отримано вказаний доказ та чи надано слідчим дозвіл на розголошення вказаного матеріалу досудового розслідування, що свідчить про недопустимість вказаного доказу.

Щодо посилання позивача на те, що підписант договору зі сторони відповідача не знала дійсних мотивів правочину, то суд зазначає, що даний факт не має істотного значення та не свідчить про невірне сприйняття умов договору ТОВ "БЦ Карат". Більше того, помилка щодо мотивів правочину не є підставою для визнання правочину недійсним.

Також позивач посилається на те, що ОСОБА_1 не повідомив відповідачу обставини, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, а саме те, що в такий спосіб позивача буде позбавлено всього майна, що суперечить ст. 230 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Тобто, визначальною ознакою оману є умисні дії сторони правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку відповідач.

У даному випадку позивач зазначає та доводить, що відповідач під час укладення договору діяв під впливом обману.

Однак, вказане не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки під час розгляду справи відповідач заперечує, що під час укладення договору діяв під впливом обману, а навпаки стверджує, що усвідомлював як природу правочину, так і правові наслідки укладення вказаного договору.

При цьому, відповідач під час укладення спірного правочину був ознайомлений з його умовами умовами, а волевиявлення відповідача на укладання спірного договору є вільним, що не заперечується самим відповідачем.

Крім того, суд зазначає, що обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що посилання позивача на те, що до оспорюваного правочину слід застосувати правила, встановлені ч. 1 ст. 230 ЦК України є безпідставними, оскільки позивачем не надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу того, що під час укладення договору від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015 ТОВ "БЦ Карат" діяв під впливом обману.

Щодо посилання позивача на фіктивність спірного правочину, то суд зазначає наступне.

В силу приписів ст. 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

В обґрунтування доводів про те, що спірний правочин є фіктивним, позивач зазначає, що ОСОБА_1, укладаючи договір від імені позивача та ОСОБА_7, укладаючи договір від імені відповідача, не мали на меті створити правові наслідки, обумовлені спірним договором, а тому договір є фіктивним, оскільки його вчинено не для припинення користування позивачем орендованими приміщеннями, а для заволодіння третьою особою та його власником майном, що належить позивачу.

Суд вважає вказані доводи позивача безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи спірний договір від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015 був направлений на припинення зобов'язань сторін за договором оренди № 10/04-1. Наслідки, передбачені спірним договором, настали для обох сторін правочину: зобов'язання сторін за договором оренди № 10/04-1 від 10.04.2015 припинились, позивач передав відповідачу приміщення за актом приймання-передачі, у позивача припинились зобов'язання зі сплати орендної плати після 30.04.2017.

Більше того, як повідомив відповідач у судових засіданнях, позивач, на виконання умов спірного правочину, сплатив заборгованість, що існувала до 30.04.2017.

У судовому засіданні сторонами підтверджено, що на даний час договір оренди спірних приміщень укладено з іншою особою.

Позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами, що відповідач, укладаючи оспорюваний правочин, мав інші цілі, ніж передбачені спірним правочином, та відповідно воля відповідача була іншою, ніж об'єктивне волевиявлення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість тверджень позивача, що оспорюваний договір від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015 не був спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених них.

Що стосується доводів позивача про те, що підпис в спірному договорі не відповідає підпису ОСОБА_1, печатка на договорі не основна, а з приміткою "для документів", підпис на договорі від імені орендодавця не відповідає підпису директора ОСОБА_6, то суд зазначає наступне.

Як встановлено судом вище, спірний договір від імені позивача підписано ОСОБА_1, який станом на дату підписання спірного договору був директором позивача.

У судовому засіданні 10.01.2019 ОСОБА_1 підтвердив факт підписання спірного договору та зазначив, що підпис на спірному договорі належить йому, що спростовує доводи позивача про неналежність підпису ОСОБА_1

Позивачем не доведено, що печатка підприємства "Для документів" використовується ним виключно як внутрішня печатка, позивач не заперечує її дійсність, не зазначено, що вона ним не використовується в діяльності товариства, а тому наявність відбитку печатки позивача "для документів" не може свідчити про недійсність договору.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 01.02.2018 у справі № 916/890/17.

Спірний договір містить відмітку про те, що укладений від імені відповідача директором ОСОБА_6

Однак, як зазначає сам позивач в позовній заяві, а також стверджує відповідач у відзиві на позову заяву, спірний договір зі сторони ТОВ "БЦ Карат" підписав заступник директора ОСОБА_7, яка діяла на підставі довіреності від 01.10.2016. При цьому, відповідач зазначив, що зазначення у договорі прізвища та ініціалів директора відповідача було технічною помилкою.

Вказаною довіреністю ОСОБА_7 надано правові підпису договорів, зокрема договорів про розірвання договорів оренди.

Судом встановлено, що на момент укладення спірного договору, довіреність була чинною та видана уповноваженою особою - директором ТОВ "БЦ Карат" ОСОБА_6

Відповідно до п. 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини.

Таким чином, навіть у випадку встановлення судом, що спірний договір підписано не уповноваженою особою, зазначене не мало б наслідком визнання правочину недійсним, оскільки відповідач визнав вказаний правочин та схвалив його.

Крім того, відповідач у судовому засіданні 10.01.2019 зазначив, що директор відповідача був обізнаний про спірний правочин і погодився на його укладення.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів в підтвердження наявності підстав для визнання договору від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015, укладеного між позивачем та відповідачем, недійсним.

Щодо посилання позивача в якості доказів на заяви свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, то суд зазначає, що обставини, викладені свідками, не входять до предмета доказування у даній справі та не стосуються предмета спору про визнання недійсним договору від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015.

Враховуючи встановлені вище обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволені позову товариства з обмеженою відповідальністю "Іноваційно-виробнича компанія "Рамінтек"

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача в повному обсязі та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 15.02.2019.

Суддя О.Г. Удалова