СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2019 р. Справа № 913/225/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Барбашова С.В. , суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Михайлюк О.М. (довіреність №7168/01-16 від 14.12.18),

відповідача - не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу позивача (вх.№339) на рішення господарського суду Луганської області від 06.08.2018 (суддя Шеліхіна Р.М., повний текст складено 08.08.2018) у справі №913/225/18

за позовом Лисичанської міської ради Луганської області, м.Лисичанськ

до Фізичної особи-підприємця Богданова Олега Олеговича, м.Лисичанськ

про стягнення 74778,10 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Лисичанська міська рада, звернулася до господарського суду Луганської області із позовом до ФОП Богданова О.О., в якому просила суд стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою без укладення договору оренди землі за період з 05.10.2015 по 25.07.2017 в розмірі 74778,10 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач, набувши 28.05.2014 право власності на об'єкти нерухомості, розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності, по АДРЕСА_1, належним чином не оформив та не зареєстрував речові права на землю, в період з 05.10.2015 по 25.07.2017 не вносив плату за користування земельною ділянкою, внаслідок чого зберіг у себе безпідставно набуте майно - грошові кошти у розмірі орендної плати.

Правовою підставою заявлених позовних вимог визначено статті 1212-1214 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Луганської області від 06.08.2018 у справі №913/225/18 в позові відмовлено.

В наведеному рішенні, суд, посилаючись на норми ст.22, ч.1 ст.1166 ЦК України, ст.ст.224, 225 ГК України, зазначив про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами склад цивільного правопорушення, вчиненого відповідачем. Як зазначено судом в оскаржуваному рішенні, в матеріалах справи відсутні належні докази проведення позивачем нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка діяла в спірний період. Також місцевий господарський суд вказав на те, що розрахунок збитків складено позивачем з порушенням Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року №284. Відмовляючи в задоволенні позову, господарський суд Луганської області дійшов висновку про недоведеність позивачем складу цивільного правопорушення, а також про відсутність підстав для стягнення з відповідача спірних грошових коштів на підставі ст.ст.1212-1214 ЦК України, які вказані позивачем в позові.

Позивач із вказаним рішенням не погодився та звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить це рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин положення глави 82 ЦК України, які регламентують деліктне зобов'язання з відшкодування шкоди, завданої правопорушенням. Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, позивач вказав на те, що відповідач, як фактичний землекористувач, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування земельною ділянкою, зобов'язаний повернути ці кошти власнику землі на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України. Крім того, позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність розміру заявлених до стягнення сум грошових коштів та зазначає про те, що для розрахунку розміру безпідставно збережених коштів за 2015 рік позивачем правомірно використано дані нормативної грошової оцінки, які вказані в договорі оренди землі з попереднім землекористувачем, а за 2016-2017 роки - дані нормативної грошової оцінки, які вказані у витязі з нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 02.04.2018, який надано Головним управлінням Держгеокадастру у Луганській області.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав, в судове засідання 07.02.2019 свого представника не направив.

Ухвала суду від 14.01.2019, якою розгляду справи призначено в цьому судовому засіданні, вручена відповідачу поштою 22.01.2019, що підтверджується повідомлення про вручення поштового відправлення.

Отже, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

На підставі договору дарування приміщення магазину від 28.05.2014, укладеного з гр.ОСОБА_4, відповідач набув право власності на приміщення магазину літер «А1Н,а, а1,а5,а6,а9», загальною площею 442,30кв.м., які розташовані на 1-му поверсі одноповерхової цегляної будівлі, а також на господарські побудови: допоміжні приміщення - «Б», «В» - (1/2ч.), підвал - «П», убиральню - «У», огорожу та споруди №1,4,І; які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Кадастровий номер земельної ділянки, на якій розміщене приміщення магазину: НОМЕР_2 (а.с.17).

28.05.2014 проведено державну реєстрацію права власності відповідача на вказане нерухоме майно, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №22277289 (а.с.18).

25.07.2017 відповідач відчужив приміщення магазину (за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_5, що підтверджується договором дарування (а.с.34).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №92744983, 25.07.2017 проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на вказане нерухоме майно (а.с.20).

Отже, в період з 28.05.2014 по 25.07.2017 відповідач був власником нерухомого майна, яке розміщене АДРЕСА_1.

Як свідчать матеріали справи, попередній власник вказаного нерухомого майна (ОСОБА_4 - яка відчужила майно на користь відповідача) була орендарем земельної ділянки, яка розміщена в АДРЕСА_1, на підставі договору оренди від 26.07.2010, укладеного з Лисичанською міською радою (а.с.21).

Рішенням Лисичанської міської ради №84/1357 від 11.09.2015 громадянці ОСОБА_4 припинено право оренди земельної ділянки, площею 0,1330 га, наданої для експлуатації частини будівлі магазину за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_2, у зв'язку із переходом права власності на нерухоме майно (а.с.31).

Відповідач, набувши право власності на нерухоме майно, договір оренди земельної ділянки з позивачем не уклав, орендну плату за користування земельною ділянкою в період 28.05.2014 по 25.07.2017 не сплачував.

Судова колегія враховує наступне.

Правовий механізм переходу прав на землю, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно зі статтею 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику.

Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Проте, з огляду на приписи частини 2 статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Враховуючи наведене, з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов'язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Матеріали справи свідчать, що відповідач, набувши 28.05.2014 право власності на нежитлові приміщення магазину літер «А1Н,а, а1,а5,а6,а9», які розташовані на 1-му поверсі одноповерхової цегляної будівлі, а також на господарські побудови: допоміжні приміщення - «Б», «В» - (1/2ч.), підвал - «П», убиральню - «У», огорожу та споруди №1,4,І; які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, належним чином не оформив правовідносини щодо користування земельною ділянкою, на якій розташовані об'єкти належного йому нерухомого майна, договір оренди земельної ділянки не уклав.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідач не є власником або постійним землекористувачем земельної ділянки, тому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 Податкового кодексу України).

Згідно з частинами 1-3 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У даній справі колегією суддів встановлено, що відповідач, як власник об'єкту нерухомого майна, користувався земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розміщений, за відсутності оформленого відповідно до вимог чинного законодавства права користування цією земельною ділянкою, не сплачуючи орендну плату.

Отже, відповідач без достатньої правової підстави за рахунок позивача, який є власником земельної ділянки, зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тобто орендну плату, а тому зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2017 у справі №922/3412/17 та від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, постановах Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №922/2976/17, від 21.01.2019 у справі №902/794/17, від 29.01.2019 у справі №922/536/18, від 14.01.2019 у справі №912/1188/17.

Рішенням Лисичанської міської ради №77/1236 від 25.12.2014 затверджено «Порядок розрахунку орендної плати за землю на території міста Лисичанськ», який вступив в дію з 01.01.2015 (а.с.35-38).

Відповідно до вказаного Порядку, розрахунок орендної плати за землю виконується за формулою: О=НГО*В, де:

О - орендна плата за землю, грн./рік;

НГО - нормативна грошова оцінка земельної ділянки, грн.;

В - відсоток від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, %.

Відсотки від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (В) по різним видам цільового призначення наведені у таблиці 1 (а.с.37-38).

Як вбачається з розрахунку позивача (а.с.40), розмір безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати розраховано позивачем відповідно до вимог вказаного Порядку, виходячи із площі земельної ділянки та розміру її нормативної грошової оцінки у спірний період.

Розмір земельної ділянки (0,1330 га), яку використовував відповідач, підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №45058137 від 05.10.2015 (а.с.32) та №57721156 від 20.04.2016 та (а.с.19), договором оренди землі з попереднім землекористувачем від 26.07.2010 та додатками до нього (а.с.21-28), договором дарування будинку магазину, укладеним відповідачем з ОСОБА_5 (а.с.34), витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №31-12-0.29-75/164-18 від 02.04.2018 (а.с.39).

Нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки розрахована позивачем шляхом множення площі вказаної земельної ділянки та нормативної грошової оцінки одного квадратного метра землі, з урахуванням коефіцієнту індексації у відповідний період, відповідно до вимог ст.289 Податкового кодексу України.

Коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель з 1996 по 2017 зазначені в листі Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 16.01.2018 за №18-12-0.29-28/104-18 (а.с.109).

Для здійснення розрахунку розміру орендної плати за 2015 рік позивач використав нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка вказана у витязі з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки і станом на 26.07.2010 складала 372216,2685 грн. Вказаний витяг є додатком до договору оренди землі від 26.07.2010, укладеного з попереднім землекористувачем (ОСОБА_4) (а.с.21).

З матеріалів справи вбачається, що 03.07.2015 Лисичанською міською радою прийнято рішення №83/1343 «Про затвердження нормативної грошової оцінки землі міста Лисичанськ», яка була введена в дію з 01.01.2016 (а.с.160).

Для розрахунку розміру безпідставно збережених коштів у 2016-2017 роках позивачем отримано витяг Головного управління Держгеокадастру у Луганській області з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №31-12-0.29-75/164-18 (а.с.39).

Відповідно до вказаного витягу, нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 1330 кв.м., за адресою АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, складає 919229,32 грн.

Як зазначає позивач, наведена нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки є нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки за 2016 рік, з урахуванням коефіцієнтів індексації.

В розрахунку розміру безпідставно збережених коштів позивачем вірно використано відсоток від нормативної грошової оцінки земельної ділянки - 5, що відповідає п.4 таблиці 1 «Порядку розрахунку орендної плати за землю на території міста Лисичанськ», затвердженого рішенням Лисичанської міської ради №77/1236 від 25.12.2014, оскільки цільове призначення земельної ділянки, яку використовував відповідач - розміщення та експлуатація об'єктів малого підприємництва.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з розрахунком позивача, оскільки він здійснений на підставі Земельного кодексу України, Податкового кодексу України, «Порядку розрахунку орендної плати за землю на території міста Лисичанськ», затвердженого рішенням Лисичанської міської ради №77/1236 від 25.12.2014, рішення Лисичанської міської ради №83/134 від 303.07.2015 «Про затвердження нормативної грошової оцінки землі міста Лисичанськ».

Відповідач вказаний розрахунок не спростував, контррозрахунок суду не надав.

На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач не надав суду доказів здійснення плати за землю, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 28.05.2014 по 25.07.2017 в сумі 74778,10 грн. обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Суд першої інстанції, незважаючи на те, що позов було заявлено Лисичанською міською радою з посиланням на статті 1212-1214 ЦК України, помилково кваліфікував спірні правовідносини та розглянув спір з інших правових підстав (про відшкодування збитків на підставі статей 224, 225 ГК України), ніж ті, що були фактично зазначені позивачем у позовній заяві.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий господарський суд вказав на необхідність застосування до спірних правовідносин положень статей 22, 1166 ЦК України, статей 156, 157 ЗК України , які регулюють порядок та підстави відшкодування збитків. Також суд в оскаржуваному рішенні зазначив про те, що недоотримана міською радою орендна плата є по суті упущеною вигодою, тобто збитками власника землі, і що позивачем не доведено всіх елементів складу цивільного правопорушення, які можуть бути підставою для відшкодування відповідачем збитків.

Однак, такі висновки суду є помилковими.

Збитки за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та безпідставно набуте майно мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання.

За змістом ст.22 ЦК України, ст156 ЗК України, відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов'язаннях. Натомість, для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Отже, на відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення (а саме таких складових як: шкода, протиправна поведінка її заподіювача, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, а також вина), для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Враховуючи правову природу кондикційних зобов'язань, для яких вина не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої, обов'язок відповідача повернути безпідставно набуте (збережене) майно не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об'єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, на якій ці об'єкти розміщені, без належних на те правових підстав.

Враховуючи наведене, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства про відшкодування шкоди (збитків), оскільки до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначає про недоведеність розміру понесених позивачем збитків, оскільки розрахунок збитків складено позивачем, а не комісією виконавчого комітету міської ради, як це передбачено Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284.

Однак, Порядок №284 не підлягає застосуванню до спірних позадоговірних (кондикційних) правовідносин щодо використання земельної ділянки без здійснення плати за неї, оскільки такі правовідносини склалися між сторонами з приводу збереження відповідачем майна (грошових коштів у розмірі орендної плати) без достатньої правової підстави.

З огляду на те, що господарським судом Луганської області неправильно застосовано норми матеріального права (а саме помилково застосовано до спірних правовідносин положення статей 22, 1166 ЦК України, 156, 157 ЗК України, 224, 225 ГК України і положень Порядку №284, які ці правовідносини не регулюють), судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення господарського суду Луганської області від 06.08.2018 у справі №913/225/18 з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Судові витрати за подання позову та апеляційної скарги, відповідно до ст.129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.129, ст.270, п.2 ч.1. ст.275, п.4 ч.1 ст.277, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити.

Рішення господарського суду Луганської області від 06.08.2018 року у справі №913/225/18 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Богданова Олега Олеговича (АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) на користь Лисичанської міської ради Луганської області (93100, Луганська область, м.Лисичанськ, вул.ім.М.Грушевського, 7, ) 74778,10 грн. безпідставно збережених коштів, 1762 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позову та 2643 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.02.2019р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя С.В. Барбашова

Суддя Н.М. Пелипенко