ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2019 р. Справа№ 910/11328/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явились,

від відповідача - Федюшина Є.І.,

Шевченко Б.В.,

розглянувши апеляційну скаргу

Громадської організації "Рада трудових колективів України"

на рішення господарського суду міста Києва від 01.11.2018 (повний текст рішення складено 09.11.2018)

у справі № 910/11328/18 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Громадської організації "Рада трудових колективів України"

до Державного концерну "Укроборонпром"

про визнання недійсним наказу від 20.01.2015р. № 13

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року Громадська організація "Рада трудових колективів України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного концерну "Укроборонпром" про визнання недійсним наказу від 20.01.2015р. № 13.

Зазначений позов подано позивачем в інтересах трудового колективу ДП "Завод 410 ЦА". Позовні вимоги обґрунтовані тим, що видання відповідачем наказу від 20.01.2015 року № 13, яким внесено зміни до наказу від 17.04.2014 року № 84 " Про Порядок моніторингу платежів в ДК "Укроборонпром" та затвердження його в новій редакції, суперечить положенням ч. 1 ст. 19, абзацу 2 ч. 8 ст. 19, ст. 190 Господарського кодексу України, ст. 11 Закону України " Про ціни і ціноутворення " від 21.06.2012 року № 5007-УІ, вимогам статті 19 Конституції України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.11.2018 року в задоволені позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав суду першої інстанції доказів порушення його прав або охоронюваних законом інтересів, а також матеріали справи не містять доказів того, що наказ від 20.01.2015 року № 13, яким внесено зміни до наказу від 17.04.2014 року № 84 "Про Порядок моніторингу платежів в ДК "Укроборонпром" та затвердження його в новій редакції, суперечить положенням ч. 1 ст. 19, абзацу 2 ч. 8 ст. 19, ст. 190 Господарського кодексу України, ст. 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" від 21.06.2012 року № 5007-УІ, вимогам статті 19 Конституції України.

Не погодившись з рішенням, Громадська організація "Рада трудових колективів України" звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до провадження, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, прийняте на неповно з`ясованих обставинах, які входять до предмету доказування. Зокрема, апелянт звертає увагу, що оскаржуваний наказ введено в дію з метою контролю за виконанням підприємствами Концерну бюджетів та фінансових планів. Проте, на думку скаржника регулювання та координація діяльності учасників Концерну здійснюється виключно щодо об`єктів державної власності, а не господарської діяльності підприємств-учасників Концерну. Також апелянт вказав, що право позивача на звернення з даним позовом до суду ґрунтується на ст. 124 Конституції України, ст. 4, 20, 44 ГПК України та ст. 6 Європейської конвенції з прав людини.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2018 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Хрипун О.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018 року апеляційну скаргу Громадської організації "Рада трудових колективів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2018 року прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Громадської організації "Рада трудових колективів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2018 року у справі №910/11328/18 та призначено її розгляд на 07.02.2019 року.

29.12.2018 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

04.02.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з оскільки представник буде присутнім в іншому судовому засіданні.

В судовому засіданні 07.02.2019 року представники відповідача надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника позивача.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20.01.2015 року ДК «Укроборонпром» внесені зміни до наказу від 17.04.2014 року № 84 "Про порядок моніторингу платежів в ДК" Укроборонпром", яким викладено нову редакцію вказаного порядку. (а.с. 15-26).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ГК України, суб'єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству.

Згідно абзацу 2 ч. 8 ст. 19 ГК України, забороняється вимагати від суб'єктів господарювання, відокремлених підрозділів юридичних осіб, виділених на окремий баланс, подання статистичної інформації та інших даних, не передбачених законом або з порушенням порядку, встановленого законом.

Колегія суддів звертає увагу, що пунктом 13 статуту Державного концерну " Укроборонпром ", який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 № 993, учасники Концерну зберігають господарську самостійність з урахуванням обмежень, передбачених законодавством та цим статутом. Концерн відповідно до законодавства регулює провадження наукової, проектної, виробничої, фінансової, цінової, інвестиційної, інноваційної, зовнішньоекономічної та іншої діяльності його учасників, пов'язаної з розробленням, виготовленням, реалізацією та обслуговуванням товарів військового та спеціального призначення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України " Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі " у процесі управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі Концерн, зокрема, здійснює регулювання, контроль та координацію діяльності учасників Концерну.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 7 Закону України " Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно - промисловому комплексі " на Концерн покладено функцію контролю за діяльністю учасників Концерну.

Крім того, відповідно до пп. 1 п. 18 Статуту ДК " Укроборонпром ", на Концерн покладається завдання здійснення централізованого регулювання, контролю та координації діяльності учасників Концерну, зокрема тих, які в установленому порядку одержали право на експорт, імпорт продукції та послуг військового призначення та подвійного використання, а також товарів, які містять відомості, що становлять державну таємницю.

Пунктом 15 Статуту Концерну передбачено, що учасники Концерну зобов'язані дотримуватись вимог статуту ДК " Укроборонпром "

Згідно з пп.26 п. 51Статуту ДК «Укроборонпром» до повноважень генерального директора Концерну належить здійснення контролю за діяльністю учасників Концерну.

Тобто, вказані вище положення Закону України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі» та Статут ДК «Укроборонпром», який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 року №993 спростовують доводи позивача, що порядок скасовує приписи ч. 1 та абзац 2, ч8, ст. 19 ГК України.

Згідно ч. 1 ст. 190 Господарського кодексу України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання.

У статті 11 Закону України " Про ціни і ціноутворення " зазначено, що вільні ціни встановлюються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Абзацом 5 п. 6.3 спірного наказу передбачено, що платіж здійснюється за товари, роботи та (або) послуги за цінами, не вищими за встановлені нормативно - правовими актами органів державної влади чи місцевого самоврядування у межах компетенції.

Наведене також спростовує доводи позивача, що п. 6.3 Порядку порушує ч.1, ч. 2, ст. 190 ГК України та ст. 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення».

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакцій, чинній на момент звернення позивача до суду, є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Як зазначалося вище, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Проте, з матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що позивачем не доведено наявного факту порушення його прав, а також не доведено, що наказ від 20.01.2015 року № 13, яким внесено зміни до наказу від 17.04.2014 року № 84 "Про Порядок моніторингу платежів в ДК "Укроборонпром" та затвердження його в новій редакції, суперечить положенням ч. 1 ст. 19, абзацу 2 ч. 8 ст. 19, ст. 190 Господарського кодексу України, ст. 11 Закону України " Про ціни і ціноутворення " від 21.06.2012 року № 5007-УІ, вимогам статті 19 Конституції України.

Колегія суддів також звертає увагу, що 16.10.2018 року ДК «Укроборонпром» видав наказ №359, відповідно до п. 4, якого визнано таким, що втратив чинність наказ Концерну від 17.04.2014 року №84, тобто оскаржуваний наказ. (а.с. 122-124).

Отже, доводи викладені в апеляційній скарзі не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи та свідчать про надуманість та необґрунтованість.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина Козлова Д.О. щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначено, що зобов'язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав). Аналогічну позицію наведено у постанові від 29.05.2013р. Вищого господарського суду України по справі №5011-5/14825-2012.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано позивачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Громадської організації "Рада трудових колективів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2018 року у справі №910/11328/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2018 року у справі № 910/11328/18 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11328/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.02.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді О.О. Хрипун

М.Г. Чорногуз