ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2019 р. Справа№ 925/658/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційних скарг Фізичної особи-підприємця Коваля Олександра Володимировича та Заступника прокурора Черкаської області

на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.09.2018

у справі №925/658/18 (суддя Чевгуз О.В.)

за позовом Заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Коваля Олександра Володимировича

про визнання недійсними додаткових угод до договору про закупівлю товарів та стягнення 14 090,00 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Золотоніської місцевої прокуратури (надалі - прокурор) звернувся до Господарського суду Черкаської області в інтересах держави в особі Відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради (надалі - Відділ освіти, позивач) з позовом до Фізичної особи-підприємця Коваля Олександра Володимировича (надалі - ФОП Коваль О.В., відповідач) про визнання недійсними додаткових угод №2 від 31.08.2017 та №3 від 14.11.2017 до договору про закупівлю товарів за державні кошти № 48 від 16.02.2017, а також стягнення надмірно сплачених бюджетних коштів у розмірі 14 090,00 грн, посилаючись на порушення вимог чинного законодавства у сфері публічних закупівель.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 20.09.2018 у справі №925/658/18 позов задоволено частково, визнано недійсною додаткову угоду №2 від 31.08.2017 про внесення змін до основного договору №48 від 16.02.2017 та додаткову угоду №3 від 14.11.2017 про внесення змін до основного договору №48 від 16.02.2017, укладені між Відділом освіти та ФОП Ковалем О.В., в решті позову відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходив з того, що оспорювані додаткові угоди було укладено сторонами всупереч інтересів держави, без будь-яких належних на те підстав, без жодного належно обґрунтованого документального підтвердження щодо підвищення ціни на молоко, в порушення норм Закону України «Про публічні закупівлі» та положень укладеного договору; внаслідок укладення оспорюваних додаткових угод суттєво зменшено обсяги молока, що планувалося закупити та збільшено ціну за одиницю товару, що не відповідає вимогам тендерної документації; враховуючи, що вказані додаткові угоди укладені між сторонами з порушенням вимог чинного законодавства у сфері публічних закупівель, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання їх недійсними.

Водночас, виходячи з того, що сторонами спірних додаткових угод вносились зміни до договору щодо вартості продуктів харчування, внаслідок чого позивачеві були завдані збитки у вигляді недоотриманої кількості молочних продуктів, суд дійшов висновку про безпідставність вимоги прокурора про стягнення надмірно сплачених бюджетних коштів, з огляду на те, що останнім в даному випадку невірно обрано спосіб судового захисту інтересів держави, оскільки наявні підстави для відшкодування майнової шкоди особами, які її завдали.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ФОП Коваль О.В. звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позов залишити без розгляду.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт вказував на те, що прокурором не доведено порушення інтересів держави, безпідставно ототожнено порушення прав органу місцевого самоврядування із державними інтересами, неправильно обрано орган в інтересах якого повинен був звернутись прокурор, обмежено право Відділу освіти на звернення з позовом у майбутньому; подання позовної заяви прокурором та її зміст свідчить про протиріччя в діяльності прокурора, відсутність у нього будь-якого уявлення про мету подання позову та достатньої обізнаності в галузі права; Відділ освіти при укладенні оспорюваних додаткових угод не здійснював жодних владних повноважень, а тому представництво його інтересів прокурором є неправомірним; оскільки позовна заява підписана заступником керівника Золотоніської місцевої прокуратури О.Кириченко, саме останній, на думку апелянта, набув статусу представника у справі та повинен був особисто бути присутнім у судовому засіданні.

Заступник прокурора Черкаської області, не погоджуючись з рішенням суду, також звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог прийнято судом першої інстанції з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме, шляхом застосування до спірних правовідносин положень ст. 1116 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та незастосуванням приписів ст.ст. 216, 1212 ЦК України та ст. 208 Господарського кодексу України (надалі - ГК України).

В обґрунтування скарги прокурор наголошував на тому, що на виконання оспорюваних додаткових угод замовником було сплачено постачальнику грошові кошти у завищеному розмірі за поставлений товар; у зв'язку з визнанням недійсними вказаних додаткових угод оскаржуваним рішенням, відсутня правова підстава, на якій відповідач отримав кошти у більшому розмірі, ніж передбачено договором з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №1 до договору; грошові кошти, що становлять різницю в коштах фактично сплачених за поставлений товар та коштах, що повинні були бути сплачені замовником за відсутності недійсних додаткових угод є безпідставно отриманими відповідачем.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2018 поновлено Заступнику прокурора Черкаської області пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Черкаської області від 20.09.2018 у справі №925/658/18, відкрито спільне апеляційне провадження за апеляційними скаргами ФОП Коваля О.В. та Заступника прокурора Черкаської області, призначено їх до розгляду на 17.12.2018, встановлено учасникам судового процесу строк для подання відзивів на апеляційні скарги та зупинено дію оскаржуваного рішення.

Прокуратура Черкаської області скористалася правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надала відзив на апеляційну скаргу ФОП Коваля О.В., в якому просила залишити вказану апеляційну скаргу без задоволення.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги ФОП Коваля О.В., прокурор вказував на те, що Відділ освіти є структурним підрозділом виконавчого комітету Канівської міської ради, що свідчить про надання йому повноважень органу виконавчої влади; Відділ освіти у даному випадку є органом, уповноваженим державою здійснювати спірні функції у спірних відносинах; доводи апелянта про необхідність визначення у якості позивачів інших органів не знаходять свого правового обґрунтування та підлягають відхиленню; позовні вимоги про визнання недійсними додаткових угод є передумовою для застосування такого способу захисту, як стягнення надмірно сплачених коштів територіальним відділом освіти; виконання зобов'язань за оспорюваними додатковими угодами, які укладені з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів; протиправність дій відповідача, а також бездіяльність Відділу освіти не узгоджується із нормами матеріального права, підриває авторитет держави, порушує встановлені на державному рівні принципи законності; закон передбачає можливість здійснення прокурором в одному судовому провадженні окремих форм представництва інтересів держави різними посадовими особами, зокрема, прокурором, який підписав позов, вищестоящим прокурором чи прокурором, який брав участь у судовому засіданні.

22.11.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких останній зазначав про безпідставність заявлених позовних вимог Заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури, у зв'язку з чим просив скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позов залишити без розгляду, а також просив здійснити розгляд справи без участі позивача.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, позивач наголошував на порушенні прокурором приписів ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо виконання вимоги з попереднього повідомлення прокурором потенційного суб'єкта справи, в інтересах якого він має намір здійснювати представництво; прокурором не підтверджено підстав представництва Відділу освіти у даній справі, оскільки останній не повідомив причин, які перешкоджають йому самостійно захистити свої інтереси; звернувшись з даним позовом, прокурор фактично позбавив Відділ освіти права на звернення до суду протягом трьох років з моменту укладення вказаних додаткових угод, що у свою чергу позбавляє позивача в повній мірі використати право на відшкодування майнової шкоди з урахуванням інфляційного збільшення, а відтак, суперечить інтересам позивача; прокурором не вказано які саме державні інтереси порушені при укладанні оспорюваних додаткових угод та не обґрунтовано вимоги в частині стягнення з відповідача грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2018, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №925/658/18 оголошено перерву на 28.01.2019.

У судове засідання позивач явку свого уповноваженого представника повторно не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційних скарг за відсутності представника позивача, враховуючи, що останній просив здійснювати розгляд справи без його участі, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційних скарг за його відсутності.

У судовому засіданні прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги, поданої Заступником прокурора Черкаської області, просив її задовольнити, а рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову та постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Проти вимог апеляційної скарги ФОП Коваля О.В. прокурор заперечив, просив залишити таку без задоволення, вказуючи на безпідставність її доводів.

Відповідач у судовому засіданні вимоги поданої ним апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та постановити нове, яким позов залишити без розгляду. Проти доводів апеляційної скарги прокурора заперечив, просив у задоволенні скарги останнього відмовити.

28.01.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційних скарг, вислухавши пояснення прокурора та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги прокурора та наявність підстав для її задоволення, водночас, зазначає про необґрунтованість апеляційної скарги ФОП Коваля О.В., з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 14.01.2017 Відділом освіти виконавчого комітету Канівської міської ради на веб-порталі уповноваженого органу з питань закупівель «Рrozorro» опубліковано оголошення про проведення закупівлі очікуваною вартістю 286 300,00 грн через систему електронних торгів за №UA-2017-01 -14-000044-b (а.с. 29).

Згідно з даними Реєстру отриманих тендерних пропозицій, на участь в процедурі закупівлі товару подано пропозиції шістьма учасниками, а саме, ФОП Ковалем О.В. з пропозицією 230 402,50 грн, ФОП Борисенком А.В. з пропозицією 230 500,00 грн, ФОП Антроповим А.В. з пропозицією 230 803,18 грн, ФОП Борисенко Н.А. з пропозицією 242 423,50 грн, а також ПрАТ «Кагма» з пропозицією 230 503,20 грн та ТОВ «Черкаська регіональна продовольча компанія» з пропозицією 280 000,00 грн (а.с. 31).

Відповідно до тендерної документації, затвердженої протоколом засідання тендерного комітету № 31 від 02.02.2017 (а.с.27-28), за результатами вивчення отриманих пропозицій на предмет їх відповідності кваліфікаційним та технічним вимогам встановлено, що тендерна пропозиція ФОП Коваля О.В. відповідає тендерній документації та є економічно вигідною.

16.02.2017 між Відділом освіти виконавчого комітету Канівської міської ради (у тексті договору - замовник) та ФОП Ковалем О.В. (у тексті договору - учасник) було укладено договір № 48 про закупівлю товарів за державні кошти (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого учасник зобов'язувався у 2017 році поставити замовникові товари, визначені в п. 1.2 договору, а замовник прийняти та оплатити товари.

Найменування товару: Молоко код ДК 021:2015:15510000-6 Молоко та вершки 20035 л. Вартість товару, номенклатура, асортимент та його кількість, а також умови поставки щодо кожного окремого найменування товару визначені в специфікації, яка додається до цього договору, і є йото невід'ємною частиною. Вартість товару та його кількість відповідають змісту цінової пропозиції переможця процедури закупівлі та не повинні змінюватися після підписання договору про закупівлю до повного виконання зобов'язань сторонами, крім випадків, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі» (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 1.3 договору обсяги закупівлі товарів можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків.

Відповідно до п. 3.1 договору ціна договору становить 230 402,50 грн без ПДВ. Вартість одиниці товару визначена у додатку № 1 до договору «Специфікація» (а.с. 26).

У відповідності до вказаної Специфікації предметом закупівлі є молоко Код ДК 021:2015:1551000-6. Молоко та вершки - 20035 л, ціна за одиницю становить 11,50 грн.

Пунктом 3.2 договору встановлено, що ціна цього договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін. У разі коливання ціни за одиницю товару на ринку в бік зменшення, замовник здійснює закупівлю товару по фактичній ціні згідно наданих учасником рахунків.

Згідно з п. 3.3 договору вартість товару є фіксованою та незмінною протягом дії договору, крім випадків, визначених законодавством про державні закупівлі в Україні та умовами цього договору.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2017, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 10.1 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, 26.04.2017 між Відділом освіти та ФОП Ковалем О.В. було укладено додаткову угоду № 1 до договору, якою внесено зміни до договору, зокрема, до п. 3.1 договору, виклавши його в наступній редакції: «Ціна цього договору становить 230 391 грн 00 коп. без ПДВ. Вартість одиниці товару в додатку № 1 до цього договору» (а.с. 41).

Додатковою угодою № 1 до договору також були внесені зміни до додатку № 1 до договору «Специфікація», згідно з яким погоджено, що предметом закупівлі є молоко Код ДК 021:2015:1551000-6. Молоко та вершки - 18285 л, ціна за одиницю становить 12,60 грн (а.с.42).

31.08.2017 між Відділом освіти та ФОП Ковалем О.В. було укладено додаткову угоду № 2 до договору, якою внесено зміни до договору, зокрема, до п. 3.1 договору, виклавши його в наступній редакції: «Ціна цього договору становить 230 380 грн 55 коп. без ПДВ. Вартість одиниці товару в додатку №1 до цього договору» (а.с.43).

Додатковою угодою № 2 до договору також були внесені зміни до додатку № 1 до договору «Специфікація», згідно з яким погоджено, що предметом закупівлі є молоко - Код ДК 021:2015:1551000-6. Молоко та вершки - 17 816 л, з яких 3818 л по ціні за одиницю 11,50 грн, 5919 л - 12,60 грн, 8079 л - 13,85 грн (а.с. 44).

14.11.2017 між Відділом освіти та ФОП Ковалем О.В. було укладено додаткову угоду № 3 до договору, якою внесено зміни до договору, зокрема, до п. 3.1 договору, виклавши його в наступній редакції: «Ціна цього договору становить 230 379 грн 40 коп. Вартість одиниці товару в додатку № 1 до цього договору (а.с. 45).

Додатковою угодою № 3 до договору також були внесені зміни до додатку № 1 до договору «Специфікація», згідно з яким погоджено, що предметом закупівлі є молоко - Код ДК 021:2015:1551000-6. Молоко та вершки - 17816 л, з яких 3818 л по ціні за одиницю 11,50 грн, 5919 л - 12,60 грн, 4512 л - 13,85 грн, 3250 л - 15,20 грн (а.с. 46).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначав, що Канівським відділом Золотоніської місцевої прокуратури вивчалось питання дотримання вимог чинного законодавства щодо організації харчування у навчальних закладах м. Канева Черкаської області, в результаті чого було встановлено порушення вимог законодавства при проведенні відкритих торгів на закупівлю предмету: молоко (код ДК 021:2015:15510000-6 Молоко та вершки), замовником якої є Відділ освіти виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області.

Посилаючись на те, що оспорювані додаткові угоди №2 від 31.08.2017 та №3 від 14.11.2017 до договору були укладені Відділом освіти та ФОП Ковалем О.В. з порушенням вимог чинного законодавства у сфері публічних закупівель, прокурор звернувся з даним позовом до суду про визнання таких правочинів недійсними, а також про стягнення надмірно сплачених на їх виконання бюджетних коштів у розмірі 14 090,00 грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних додаткових угод, водночас, вважає помилковими висновки суду щодо відсутності правових підстав для стягнення грошових коштів, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами у даній справі, колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини виникли в сфері державних закупівель, які регулюються, зокрема, положеннями Господарського кодексу України та Закону України «Про публічні закупівлі».

Відповідно до ст. 183 ГК України укладання сторонами договору за державним замовленням (державного контракту) здійснюється в порядку, передбаченому ст. 181 цього Кодексу, з урахуванням особливостей, передбачених законодавством.

Стаття 181 ГК України визначає загальний порядок укладання господарського договору шляхом надання однією із сторін проекту договору іншій стороні.

Особливості укладання договорів за державним замовленням (державних контрактів) визначаються Законом України «Про публічні закупівлі», який встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади, з метою забезпечення ефективного, прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Пунктом 20 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що публічна закупівля - придбання замовником товарів, робіт і послуг у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з п. 5 ст. 1 «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.

Пунктами 9, 18 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» встановлено, що замовниками є органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів.

Предмет закупівлі - товари, роботи чи послуги, що закуповуються замовником у межах єдиної процедури закупівлі, щодо яких учасникам дозволяється подавати тендерні пропозиції або пропозиції на переговорах (у разі застосування переговорної процедури закупівлі). Предмет закупівлі визначається замовником у порядку, встановленому Уповноваженим органом;

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про публічні закупівлі» закупівлі здійснюються за такими принципами, як добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об'єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Основні вимоги до договору про закупівлю, а також виключні підстави для внесення змін до істотних умов такого договору встановлені статтею 36 Закону України «Про публічні закупівлі».

Згідно з п. 4 вказаної норми умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, для зміни ціни за одиницю товару законодавець встановив наступні обов'язкові умови:

- ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від встановленої ціни за одиницю товару в договорі;

- відбулося коливання ціни такого товару на ринку;

- зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі.

Інших умов для збільшення ціни за одиницю товару Законом України «Про публічні закупівлі» не передбачено.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 904/6861/17, у залежності від коливання ціни товару на ринку сторони протягом дії договору про закупівлю можуть вносити зміни декілька разів у частині ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків кожного разу з урахуванням попередніх змін, внесених до нього, сукупність яких може перевищувати 10 відсотків від ціни за одиницю товару, визначеної сторонами на момент укладання договору про закупівлю та за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі.

Тобто, задля дотримання вимоги щодо недопущення збільшення загальної суми договору, замовнику необхідно здійснити пропорційне зменшення обсягу закупівлі товару.

При цьому, як правильно зазначив місцевий господарський суд, для прийняття такого рішення у замовника повинні бути обґрунтовані підстави, зокрема, надані постачальником підтвердження (довідка, експертний висновок) компетентних органів (установ, організацій) про підвищення цін на ринку відповідної продукції.

Відповідно до Положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 459, основним із завдань Міністерства економічного розвитку і торгівлі України є забезпечення і формування державної політики у сфері державних та публічних закупівель, а тому роз'яснення саме вказаного органу має важливе значення для розуміння та правильної інтерпретації вказаної статті закону.

Так, згідно з роз'ясненням Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.10.2016 № 3302-06/34307-06 внесення таких змін до договору про закупівлю повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим. Перелік органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни товару на ринку, не є вичерпним.

Одним із таких органів є Державна служба статистики України (надалі - Держстат), яку відповідно до Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2014 №481, визначено як спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади в галузі статистики, одним з основних завдань якого є реалізація державної політики у сфері статистики. Держстат організовує і проводить статистичні спостереження за соціально-економічними та демографічними явищами і процесами в Україні та її регіонах шляхом збирання форм державної статистичної звітності та проведення спеціально організованих статистичних спостережень.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для внесення змін до договору та укладення додаткової угоди № 1 від 26.04.2017 стали надані відповідачем дані саме Держстату, які розміщені на офіційному веб-сайті даної служби, де зазначені середні ринкові ціни на молоко жирністю 2,5%.

В порівнянні із ціною, визначеною в основному договорі № 48 від 16.02.2017 та середньою ціною на молоко жирністю 2,5%, відображеною на офіційному веб-сайті Держстату, відбулося коливання ціни на ринку та реальне збільшення ціни за одиницю товару.

Так, на момент укладення договору станом на 16.02.2017, ціна за літр молока жирністю 2,5 % становила 11,50 грн, станом на 20.04.2017 (на момент укладення додаткової угоди №1) - 16,83 грн, станом на 27.04.2017 - 17,02 грн.

Разом з тим, на момент прийняття сторонами додаткової угоди №2 від 31.08.2017 в частині зменшення кількості предмету закупівлі та при цьому збільшення ціни за одиницю товару, середні ціни на споживчому ринку не збільшувалися.

Зокрема, як встановлено судом першої інстанції, додатковою угодою №2 внесено зміни до істотних умов договору в частині ціни договору, яка становить 230 380,55 грн, та вартості одиниці товару, погодивши закупити 8079 л молока по ціні за одиницю 13,85 грн.

При цьому, згідно з інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Держстату, середні ринкові ціни на молоко жирністю 2,5% станом на 30.08.2017, тобто на момент внесення змін до договору додатковою угодою №2 в частині збільшення ціни, порівняно з ціною станом на 26.04.2017 (дата укладення додаткової угоди № 1) змінились в сторону зменшення на 27 копійок.

Так, відповідно до даних моніторингу цін на споживчому ринку, станом на 27.04.2017 по Черкаській області середня ціна на молоко жирністю 2,5% становила 17,02 грн, а станом на 30.08.2017 ціна значно знизилася та становила 16,75 грн (а.с. 64, 71).

З матеріалів справи вбачається, що підставою для збільшення ціни та укладення додаткової угоди №2 від 31.08.2017 до договору став наданий відповідачем експертний висновок Черкаської торгово-промислової палати №Щ-674 від 01.08.2017, відповідно до якого середній діапазон ринкової вартості на молоко жирністю 2,5% за 1 кг станом на 01.08.2017 становить 14,43грн - 20,00 грн (а.с. 47).

Згідно з ч.1 п.1 ст.11 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислові палати мають право проводити за дорученням державних органів незалежну експертизу проектів нормативно-правових актів з питань економіки, зовнішньоекономічних зв'язків, а також з інших питань, що стосуються прав та інтересів підприємців.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» методичні та експертні документи, видані торгово-промисловими палатами в межах їх повноважень, є обов'язковими для застосування на всій території України.

Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, з експертного висновку Черкаської торгово-промислової палати від 01.08.2017 неможливо встановити факт коливання цін на споживчому ринку у сторону збільшення, оскільки при укладенні основного договору та додаткової угоди № 1 в частині внесення змін до договору про збільшення ціни за одиницю товару, за основу бралися дані моніторингу цін на споживчому ринку, розміщені на офіційному веб-сайті Державної служби статистики України, а не дані торгово-промислової палати.

Крім того, висновок Черкаської торгово-промислової палати свідчить про середній рівень ринкової вартості продуктів харчування, в тому числі молока, а ніяким чином на свідчить про коливання збільшення чи зменшення ціни за одиницю товару на ринку.

При цьому, як стверджує прокурор та не заперечує відповідач, згідно даних моніторингу цін на споживчому ринку станом на 01.08.2017 середня ціна на зазначений продукт також не збільшилася і становила 16,67 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що дані, викладені у висновку Черкаської торгово-промислової палати від 01.08.2017 не можуть підтверджувати вартість продукції станом на 30.08.2017, а тим більше підтверджувати факт наявності коливання ціни.

Таким чином, жодного належного обґрунтованого документального підтвердження щодо підвищення ціни на молоко станом на час укладення сторонами додаткової угоди №2 від 31.08.2017 до договору ані суду першої інстанції, ані під час апеляційного провадження у справі відповідачем не надано.

Разом з тим, як вбачається з умов укладеної сторонами додаткової угоди №2 від 31.08.2017 до договору, останньою суттєво зменшено обсяги молока, що планувалося закупити за договором, а саме, на 469 л, та при цьому збільшено ціну за одиницю товару, що в свою чергу не відповідає вимогам тендерної документації.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про укладення між сторонами додаткової угоди № 2 від 31.08.2017 до договору в частині збільшення ціни за одиницю товару та відповідно зменшення кількості товару всупереч інтересам держави, без будь-яких належних на те підстав, без жодного обґрунтованого та документально підтвердженого коливання ціни такого товару на ринку, що є порушення норм Закону України «Про публічні закупівлі» та положень укладеного договору.

Крім того, як було зазначено вище, 14.11.2017 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 3, відповідно до якої внесено зміни до істотних умов договору в частині зміни ціни договору, яка становить 230 379,40 грн, зменшення кількості предмету закупівлі до 17816 л молока та зміни ціни за одиницю.

Враховуючи, що додатковою угодою №2 від 31.08.2017 необґрунтовано збільшено ціну на молоко, то ціна, яка збільшена в результаті укладення додаткової угоди № 3, а саме, 15,20 грн, значно перевищує 10% від вартості за одиницю товару, визначеної додатковою угодою № 1, а саме, 12,60 грн.

Крім того, внаслідок укладення додаткової угоди № 3 також було суттєво зменшено обсяги молока, що планувалося закупити, а саме, на 317 л, та збільшено ціну за одиницю товару, що в свою чергу не відповідає вимогам тендерної документації.

За таких обставин, додаткова угода № 3 від 14.11.2017 також укладена з порушенням норм Закону України «Про публічні закупівлі» та умов договору №48 від 16.02.2017.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до норми 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 20 ГК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; іншими способами, передбаченими законом.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З огляду на викладені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що додаткові угоди №2 від 31.08.2017 та № 3 від 14.11.2017, якими внесено зміни до договору про закупівлю товарів за державні кошти №48 від 16.02.2017, були укладені в порушення вимог чинного законодавства у сфері публічних закупівель, а саме, приписів ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі», а відтак, підлягають визнанню недійсними.

Разом з тим, колегія суддів не поділяє позицію місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення з ФОП Коваля О.В. на користь Відділу освіти надмірно сплачених бюджетних коштів в сумі 14 090,00 грн.

Положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Верховним Судом України у листі від 24.11.2008 «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у розділі «Застосування правових наслідків недійсності правочину» до відома судів доведено, що визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст.16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч.1 ст.216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст.16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

Крім того, у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

При цьому, колегія суддів зазначає, що загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, а отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi вказаної норми лише за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №910/9072/17.

Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення,

Враховуючи викладене, набуте стороною майно (грошові кошти) за правочином, який в подальшому було визнано судом недійсним, є безпідставно отриманим та підлягає поверненню іншій стороні на підставі п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України.

Як встановлено місцевим господарським судом, на виконання умов договору про закупівлю товарів за державні кошти № 48 від 16.02.2017, з урахуванням укладених між сторонами додаткових угод до договору, відповідач поставляв позивачеві продукти харчування, а позивач відповідно здійснював оплату за отриманий від відповідача товар.

При цьому, поставка товару та його оплата здійснювались за ціною, погодженою сторонами, у тому числі, додатковими угодами №2 від 31.08.2017 та № 3 від 14.11.2017.

Враховуючи, що вказані додаткові угоди визнані судом недійсними, колегія суддів вважає, що сплачені на їх підставі грошові кошти, тобто оплата вартості поставленого товару з урахуванням збільшеної такими угодами ціни, є безпідставно набутим майном в розумінні ст. 1212 ЦК України.

За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що грошові кошти, які становлять різницю в коштах фактично сплачених за поставлений товар та коштах, що повинні були бути сплачені замовником за відсутності недійсних додаткових угод є безпідставно отриманими відповідачем.

Так, перевіривши здійснений прокурором розрахунок безпідставно набутих відповідачем грошових коштів, враховуючи відсутність контррозрахунку останнього, колегія суддів встановила, що такий є правильним, а сума надмірно сплачених позивачем грошових коштів на підставі додаткових угод №2 від 31.08.2017 та № 3 від 14.11.2017 становить 14 090,00 грн.

З огляду на те, що правовою підставою пред'явлення прокурором вимоги про повернення відповідачем надмірно сплачених позивачем бюджетних коштів є відсутність зобов'язань сторін за недійсними угодами, на підставі яких такі кошти були сплачені, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у ФОП Коваля О.В. підстав для подальшого утримання вказаної грошової суми.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що положення глави 83 ЦК України застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, позовна вимога про стягнення в порядку статті 1212 ЦК України надмірно сплачених бюджетних коштів у розмірі 14 090,00 грн згідно додаткових угод №2 від 31.08.2017 та № 3 від 14.11.2017 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Разом з тим, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги ФОП Коваля О.В. про відсутність процесуальних підстав для представництва прокурором інтересів Відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» на прокуратуру покладаються, зокрема, функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначеним цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

За приписами ч. ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно з ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі № 3-рп/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спільних відносинах.

У постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, на яку посилається відповідач та висновки якої, в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України, підлягають врахуванню судами при виборі та застосуванні норм права, зазначено, що вищевказані міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону «Про прокуратуру».

В обґрунтування підстав для звернення до суду з даним позовом в інтересах Відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради прокурором зазначено, що останнім самостійно цивільно-правові заходи щодо оскарження додаткових угод до договору № 48 від 16.02.2017 та повернення безпідставно витрачених коштів до бюджету не вживаються, що свідчить про неналежне здійснення позивачем захисту інтересів держави в сфері регулювання спірних правовідносин, що і стало підставою для представництва прокурором інтересів держави в особі Відділу освіти.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень.

При цьому, з назви позивача вбачається, що Відділ освіти є структурним підрозділом виконавчого комітету Канівської міської ради, що свідчить про надання йому повноважень органу виконавчої влади в силу норм законодавства.

Крім того, з огляду на предмет позову та те, що за оспорюваним правочинами Відділ освіти є замовником, а відтак, розпорядником коштів місцевого бюджету на закупівлю продуктів харчування для дітей навчальних закладів, то у даному випадку позивач є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Оскільки позивачем неналежним чином виконувались повноваження по здійсненню заходів щодо оскарження додаткових угод до договору, укладеного у сфері державних закупівель, та щодо стягнення надмірно сплачених бюджетних коштів, такі дії Відділу освіти як суб'єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, призвели до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів, спричиняють державі економічні збитки.

Звернення прокурора до суду спрямоване на дотримання встановлених Конституцією України принципів верховенства права та законності, а також задоволення суспільної потреби у дотриманні вимог чинного законодавства під час здійснення публічних закупівель з метою максимальної економії та ефективності на всіх стадіях закупівель.

Водночас, доводи апеляційної скарги ФОП Коваля О.В. про необхідність визначення у якості позивачів інших органів не знаходять свого правового обґрунтування та підлягають відхиленню.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про те, що оскільки позовна заява підписана заступником керівника Золотоніської місцевої прокуратури О.Кириченко, то саме останній набув статусу представника у справі, який повинен був особисто бути присутнім у судовому засіданні.

Так, згідно зі ст. 1, ч. 5 ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Єдність системи прокуратури України забезпечується: 1) єдиними засадами організації та діяльності прокуратури; 2) єдиним статусом прокурорів; 3) єдиним порядком організаційного забезпечення діяльності прокурорів; 4) фінансуванням прокуратури виключно з Державного бюджету України; 5) вирішенням питань внутрішньої діяльності прокуратури органами прокурорського самоврядування.

В силу приписів ч. ч. 1, 3 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам. Право подання апеляційної чи касаційної скарги на судове рішення в цивільній, адміністративній, господарській справі надається прокурору, який брав участь у судовому розгляді, а також незалежно від участі в розгляді справи прокурору вищого рівня: Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, першим заступникам та заступникам керівників регіональних прокуратур.

У відповідності до ст. 21 Закону України «Про прокуратуру» повноваження прокурора підтверджуються службовим посвідченням.

Отже, Законом передбачено можливість здійснення прокурором в одному судовому провадженні окремих форм представництва інтересів держави різними посадовими особами, зокрема, прокурором, який підписав позов, вищестоящим прокурором чи прокурором, який брав участь у судовому засіданні. При цьому, вказані повноваження здійснюються на підставі закону та не потребують додаткового підтвердження повноважень прокурора, як посадової особи.

Крім того, пунктом 11.3 Наказу Генеральної прокуратури України «Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді та їх захисту при виконанні судових рішень» № 6гн від 28.05.2015 покладено обов'язок на підрозділи представництва, інші підрозділи прокуратур обласного рівня відповідно до компетенції забезпечувати участь у розгляді справ за їх позовами у судах першої та апеляційної інстанції, а також за позовами підпорядкованих прокурорів у місцевих господарських та окружних адміністративних судах за їх місцезнаходженням та у найбільш актуальних та резонансних справах.

Колегією суддів відхиляються також доводи апеляційної скарги ФОП Коваля О.В. та аналогічні доводи позивача, викладені у письмових поясненнях, наданих суду апеляційної інстанції, про порушення прокурором приписів ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо виконання вимоги з попереднього повідомлення потенційного суб'єкта справи, в інтересах якого він має намір здійснювати представництво.

Частиною 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

Як вбачається з письмових пояснень позивача, останнім підтверджується повідомлення прокурором Відділу освіти про звернення в його інтересах до суду. Разом з тим, наявність підстав для представництва суб'єктом владних повноважень не оскаржувалась, доказів протилежного суду не надано.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що у поданій до суду першої інстанції заяві по суті спору Відділ освіти не заперечував проти даного позову та просив його задовольнити (а.с. 97).

Щодо вимоги апеляційної скарги ФОП Коваля О.В. про залишення без розгляду позову Заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради до ФОП Коваля О.В. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та231 цього Кодексу.

Вичерпний перелік підстав для залишення позову без розгляду встановлено ч. 1 ст. 226 ГПК України.

При цьому, у своїй апеляційній скарзі відповідач не вказує правову підставу для залишення позову без розгляду, посилаючись лише на неправомірність звернення прокурора в інтересах Відділу освіти з даним позовом.

Проте, за вищенаведених обставин, враховуючи правомірність звернення Заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради до ФОП Коваля О.В. з даним позовом до суду, колегія суддів не вбачає підстав для залишення його без розгляду.

За приписами п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає заявлені позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, у зв'язку з чим наявні підстави для задоволення позову в повному обсязі.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Разом з тим, враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи учасників справи, викладені в апеляційних скаргах та у відзивах на них, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 3, 4 частини 1 статті 277 ГПК України, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, зважаючи на встановлене вище, дійшла висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, у зв'язку з чим рішення Господарського суду Черкаської області від 20.09.2018 у справі №925/658/18 підлягає скасуванню частково, а саме, в частині відмови в задоволенні позовних вимог Заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради до ФОП Коваля О.В. про стягнення 14 090,00 грн, з постановленням в цій частині нового судового рішення про задоволення вказаної позовної вимоги повністю. В іншій частині вказане рішення має бути залишено без змін.

За таких обставин, апеляційна скарга Заступника прокурора Черкаської області є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, водночас, апеляційна скарга ФОП Коваля О.В є безпідставною та має бути залишена без задоволення.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційних скарг у відповідності до вимог статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що при поданні апеляційної скарги Заступником прокурора Черкаської області було сплачено судовий збір у розмірі 7 929,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №106 від 22.10.2018 (а.с. 183).

Разом з тим, за приписами ч. 4 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру розмір судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. За подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду розмір судового збору складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Враховуючи вимоги вказаного Закону, у зв'язку з тим, що рішення Господарського суду Черкаської області від 20.09.2018 у справі №925/658/18 оскаржувалось прокурором лише в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення 14 090,00 грн, то судовий збір за подання такої апеляційної скарги підлягав сплаті у розмірі 2 643,00 грн (1 762,00 грн х 150%).

Пунктом 1 ч. 1, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У вказаних випадках судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

З огляду на викладене, переплачена сума судового збору за подання апеляційної скарги Заступника прокурора Черкаської області у розмірі 5 286,00 грн (7 929,00 грн - 2 643,00 грн) може бути повернута за відповідним клопотанням на підставі п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коваля Олександра Володимировича на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.09.2018 у справі №925/658/18 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Черкаської області на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.09.2018 у справі №925/658/18 задовольнити.

3. Рішення Господарського суду Черкаської області від 20.09.2018 у справі №925/658/18 скасувати частково, а саме, в частині відмови у задоволенні позовних вимог Заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради до Фізичної особи-підприємця Коваля Олександра Володимировича про стягнення 14 090,00 грн та постановити в цій частині нове судове рішення, яким вказану позовну вимогу задовольнити повністю.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Коваля Олександра Володимировича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Відділу освіти виконавчого комітету Канівської міської ради Об'єднаної територіальної громади Черкаської області (19000, Черкаська обл., місто Канів, вул. Шевченка, буд. 49, ідентифікаційний код 04591647) 14 090 (чотирнадцять тисяч дев'яносто) грн 00 коп. надмірно сплачених бюджетних коштів.

5. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Коваля Олександра Володимировича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Прокуратури Черкаської області (18015, Черкаська обл., м. Черкаси, бульвар Шевченка, буд. 286, ідентифікаційний код 02911119) 1 762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн 00 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та 5 896 (п'ять тисяч вісімсот дев'яносто шість) грн 50 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

6. Поновити дію рішення Господарського суду Черкаської області від 20.09.2018 у справі №925/658/18.

7. Доручити Господарському суду Черкаської області видати накази на виконання даної постанови та рішення Господарського суду Черкаської області від 20.09.2018 у справі №925/658/18.

8. Матеріали справи №925/658/18 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.02.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська