ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року Справа № 903/499/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача (прокурор): ОСОБА_1

від відповідачів:

- Благодатної селищної ради: ОСОБА_2 - голова

- Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь":

ОСОБА_3 - адвокат, представник за ордером серії ЛВ №120704

ОСОБА_4 - директор

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь", м.Нововолинськ Волинської області

на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 08.11.18р. суддею Якушева І. О. о 16:23 год. у м.Луцьку, повний текст складено 19.11.18р.

у справі № 903/499/18

за позовом Керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави, м.Нововолинськ Волинської області

до - Благодатної селищної ради, м.Нововолинськ, смт.Благодатне м.Нововолинськ Волинської області

- Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь", м.Нововолинськ Волинської області

про скасування рішення селищної ради №30/8 від 13.07.2015р., визнання недійсним договору купівлі-продажу обєкта нерухомого майна від 18.08.2015р. та повернення нежитлового приміщення

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суд Волинської області від 08.11.2018р. у справі №903/499/18 позов Керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави до Благодатної селищної ради та Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" про скасування рішення селищної ради №30/8 від 13.07.2015р., визнання недійсним договору купівлі-продажу обєкта нерухомого майна від 18.08.2018р. та повернення нежитлового приміщення - задоволено повністю.

Скасовано рішення Жовтневої (Благодатної) селищної ради №30/8 від 13.07.2015р. "Про затвердження оцінки вартості майна-нежитлового трьохповерхового приміщення будівлі бувшої школи в смт.Жовтневе, яке перебуває у власності територіальної громади селище Жовтневе".

Визнано недійсним договір купівлі-продажу приміщення бувшої школи від 18.08.2015р., укладений між Жовтневою (Благодатною) селищною радою та Волинським обласним благодійним фондом "Карітас-Волинь".

Зобовязано Волинський обласний благодійний фонд "Карітас-Волинь" повернути нежитлове приміщення: приміщення колишньої школи загальною площею 1013,1кв.м., що знаходиться за адресою: 45490, Волинська область, м.Нововолинськ, смт.Благодатне, вул.Л.Українки, 3-А у комунальну власність територіальної громади селища Благодатне в особі Благодатної селищної ради.

Стягнуто з Благодатної селищної ради на користь прокуратури Волинської області 3979,75грн. витрат, повязаних з оплатою судового збору.

Стягнуто з Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" на користь прокуратури Волинської області 3979,75грн. витрат, повязаних з оплатою судового збору.

Видано накази.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Волинський обласний благодійний фонд "Карітас-Волинь" звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити повністю. Також, одночасно з апеляційною скаргою, скаржник заявив клопотання про поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає рішення місцевого господарського суду незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та процесуального права;

- зауважує, що з матеріалів справи чітко вбачається, що самостійним позивачем у даній справі є Керівник Володимир-Волинської місцевої прокуратури, а відповідачем 1 є субєкт владних повноважень, орган місцевого самоврядування - Благодатна селищна рада;

- вказує, що в суді першої інстанції скаржником заявлялося клопотання про залишення позову прокурора без розгляду. Зазначене клопотання є наявним в матеріалах справи. Однак, ухвалою суду першої інстанції від 01.10.2018р. в задоволенні такого клопотання було відмовлено;

- не погоджується з мотивами такої ухвали, просить також вважати запереченням на ухвалу Господарського суду Волинської області від 08.11.2018р. у справі №903/499/18 зазначене нижче, адже така не підлягала оскарженню окремо від рішення суду (ч.3 ст.255 ГПК України);

- покликається на те, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України);

- зазначає, що прокурор, у відповідності до приписів процесуального закону, може набути статусу самостійного позивача лише у двох випадках - відсутності органу уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду. І розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України);

- вказує, що з позовної заяви чітко вбачається, що прокурор предявляє цей позов до суду, як позивач з метою захисту інтересів територіальної громади (абз.6 арк.7 позовної заяви);

- вважає, що таким чином, очевидним є також те, що прокурором взагалі не обґрунтовано в чому полягає порушення інтересів саме держави та необхідність їх захисту;

- констатує, що прокурором безпідставно визначено себе самостійним позивачем у справі, за наявності органу уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах та наявності у нього повноважень щодо звернення до суду, жодним чином не доведено наявності порушеного права чи інтересу як територіальної громади смт.Благодатне так і держави, що є підставою як для залишення позову прокурора без розгляду так і для відмови у задоволенні такого позову;

- звертає увагу суду апеляційної інстанції, на норму ч.4 ст.236 ГПК України, в силу якої суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вищевказана правова позиція Верховного Суду, яка викладена в постанові від 20.09.2018р., повинна бути врахованою, оскільки містить висновок щодо застосування норм права у справі з аналогічними правовідносинами, що у свою чергу вказує на безпідставність та процесуальну неспроможність заявленого позову;

- зауважує, що основною правовою підставою заявленого позову прокурора є те, що відповідачами порушено вимоги п.1 ч.1 ст.18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (надалі Закон 2171-XII). Так, прокурор зазначає, що на його думку, відповідно до п.1 ч.1 ст.18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" право на викуп орендарем комунального майна є у тому випадку якщо орендарем такого майна здійснено поліпшення орендованого майна в розмірі не менш як 25 відсотків. Суд першої інстанції з доводами відповідачів про те, що на спірні правовідносини не поширюються норми п.1 ч.1 ст.18-2 Закону 2171-ХІІ не погодився та відповідно застосував, в оскаржуваному рішенні, зазначену норму до спірних правовідносин;

- не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що спірне приміщення, яке приватизувалося є приміщенням школи - обєкт освіти, тобто об'єкт соціально - культурного призначення. А відтак, в силу приписів ст.2 Закону 2171-ХІІ віднесений до обєктів групи Ж;

- стверджує, що висновок суду першої інстанції, що "приміщення колишньої школи площею 1013кв.м. не можна віднести до об'єктів групи Ж, оскільки воно втратило своє функціональне призначення" взагалі нічим не обґрунтований. З жодної норми матеріального права не випливає, що обєкт втрачає статус обєкту соціально - культурного призначення з моменту закриття школи;

- констатує, що Закон 2171-ХІІ не повязує зміну групи обєкта приватизації (втрату свого функціонального призначення) з фактом його функціонування чи не функціонування на момент такої приватизації, а навпаки вказує, що віднесення обєкту до обєктів групи Ж слід визначати за фактами, які мали місце в минулому. Таким чином, скаржник вважає повністю спростованими висновки суду, що спірний обєкт приватизації не можна віднести до об'єктів групи Ж;

- також зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов до висновку, «що приватизація майна здійснюється на конкурентних засадах, першочерговими способами якої є аукціон чи конкурс, а викуп, як спосіб приватизації, застосовується лише у виключних випадках, а саме: якщо об'єкт приватизації не продано на аукціоні або за конкурсом; власником прийнято рішення про приватизацію орендованого майна і орендар здійснив невід'ємні поліпшення орендованого майна в розмірі не менш як 25% вартості майна, за яким воно було передано в оренду».

- стверджує, що в даному випадку суд вибірково (не повністю) цитує норми матеріального права та приходить до неправильного висновку. Апелянту взагалі не зрозуміло, чим керувався суд, зазначаючи, зокрема про те, що "приватизація майна здійснюється на конкурентних засадах, першочерговими способами якої є аукціон чи конкурс". Закон 2171-XII таких положень не містить;

- також зазначає, що спірним рішенням Жовтнева (Благодатна) селищна рада затвердила оцінку вартості нежитлового приміщення трьохповерхової будівлі колишньої школи загальною площею 1013,1кв.м., яке знаходилося в оренді Волинського обласного благодійного фонду "Карітас Волинь" з правом викупу згідно договору НАМ 616631 від 04.03.2015р. в сумі 295700,00грн. для відчуження шляхом продажу;

- констатує, що приймаючи рішення №30/8 від 13.07.2015р. Жовтнева селищна рада затвердила оцінку майна проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України та фактично цим же рішенням визначила (включила), що спірне нерухоме майно підлягає приватизації (продажу) шляхом викупу;

- додає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції погодився з доводами прокурора про те, що "об'єкти соціально-культурного призначення приватизуються єдиним майновим комплексом із збереженням профілю, а відтак приміщення колишньої школи площею 1013кв.м. не можна віднести до об'єктів групи Ж";

- не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на те, що спірне приміщення не втратить свого профілю після приватизації. Спірне приміщення як було обєктом соціально-культурного призначення так і ним залишиться;

- крім наведеного вище, звертає особливу увагу суду апеляційної інстанції на те, що до селищної ради смт.Благодате (Жовтневе) не надходило жодних скарг, зауважень чи пропозицій від мешканців громади селища у звязку з продажем приміщення колишньої школи Волинському обласному благодійному фонду "Карітас-Волинь". Навіть позивачем у справі, під час розгляду справи в суді, зазначалося, що про факти будь-яких скарг з приводу приватизації спірного приміщення прокурору не відомо. Рішення №30/8 від 13.07.2015р. Жовтневої селищної ради взагалі ніким не оскаржувалося, зокрема мешканцями територіальної громади селища Благодатне;

- обґрунтовує те, що прокурором, у статусі самостійного позивача не доведено наявність порушеного права територіальної громади смт.Благодатне, як складового елементу держави так і держави, що є також підставою для відмови в позові.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.12.2018р. поновлено строк на подання апеляційної скарги Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" на рішення Господарського суд Волинської області від 08.11.2018р. у справі №903/499/18, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" на рішення Господарського суду Волинської області від 08.11.2018р. у справі №903/499/18 та призначено справу №903/499/18 до розгляду на 22.01.2019р. об 15:00год..

10.01.2019р. на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Заступника прокурора Волинської області надійшов письмовий відзив від 08.01.2019р. №05-20вих19 на апеляційну скаргу.

21.01.2019р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги у зв'язку із перебуванням його уповноваженого представника адвоката ОСОБА_5 у інших судових засіданнях в Галицькому районному суді м.Львова та Шевченківському районному суді м.Львова. До клопотання додано відповідні роздруківки з Інтернет порталу "Судова влада України" та копії довіреностей.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 12.02.2019р. об 15:30год..

Представники скаржника в судовому засіданні 22.02.2019р. підтримали доводи апеляційної скарги та надали пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважають рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просять суд рішення Господарського суд Волинської області від 08.11.2018р. у справі №903/499/18 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити повністю.

Представник Благодатної селищної ради підтримав позицію Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь". Просить рішення Господарського суд Волинської області від 08.11.2018р. у справі №903/499/18 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити повністю.

Прокурор у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні 12.02.2019р. заперечив проти її доводів, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд рішення Господарського суд Волинської області від 08.11.2018р. у справі №903/499/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Благодатна селищна рада не скористалася своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надала суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

У відповідності до ст.ст.222, 223 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол судового засідання.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 26.06.2012р. Жовтневою селищною радою м. Нововолинська Волинської області прийнято рішення №11/5 "Про передачу триповерхового приміщення бувшої школи №9 в оренду", відповідно до п.1 якого, надано дозвіл на передачу в довгострокове, безкоштовне користування триповерхове приміщення колишньої школи №9 площею 1000,7кв.м, розташоване за адресою: смт.Жовтневе, вул.Л.Українки, 3а Волинському обласному благодійному фонду "Карітас-Волинь".

02.01.2013р. між Жовтневою селищною радою та Волинським обласним благодійним фондом "Карітас-Волинь" укладено договір оренди майна, що належить до комунальної власності територіальної громади селища Жовтневого, з правом подальшого викупу №1, відповідно до п.1.1 якого, орендодавець передає, а орендар приймає в безкоштовне орендне користування (з правом викупу по залишковій вартості) комунальне майно: трьохповерхове нежитлове приміщення площею 1000,7кв.м., розміщене за адресою: 45490, Волинська область, м.Нововолинськ, смт.Жовтневе, вул.Л.Українки, 3А на трьох поверхах трьохповерхового приміщення бувшої школи №8, що перебуває на балансі Жовтневої селищної ради, вартість якого визначена за розрахунком станом на 01.09.2012р. і становить 356659,00грн..

У відповідності до п.1.2 вказаного договору, майно передається в оренду з метою створення реабілітаційно-рекреаційного молодіжного центру.

Згідно п.10.1 договору, договір укладено на сорок девять років і діє з 02.01.2013р. до 01.01.2062р..

Надалі, 04.03.2015р. на підставі рішення №11/5 від 26.06.2012р. "Про передачу триповерхового приміщення бувшої школи №9 в оренду" між Жовтневою селищною радою та Волинським обласним благодійним фондом "Карітас- Волинь" укладено новий договір оренди вищевказаного приміщення колишньої школи з подальшим правом викупу. Майно належить орендодавцеві на праві комунальної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого реєстраційною службою Нововолинського міського управління юстиції Волинської області 11.12.2014р., індексний номер: 30838036. Державна реєстрація права власності проведена реєстраційною службою Нововолинського міського управління юстиції Волинської області 11.12.2014р., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 07.

Згідно п.1.2 зазначеного договору, майно передається з метою створення реабілітаційно-рекреаційного молодіжного центру. Договірна плата за оренду відсутня (п.3.1 договору).

Відповідно до п.10.1 договір оренди укладено на сорок девять років, що діє з 04.03.2015р. року до 03.03.2064р..

В подальшому, рішенням №30/8 від 13.07.2015р. Жовтнева селищна рада затвердила оцінку вартості нежитлового приміщення трьохповерхової будівлі колишньої школи загальною площею 1013,1кв.м., яке знаходиться в оренді Волинського обласного благодійного фонду "Карітас Волинь" з правом викупу згідно договору НАМ 616631 від 04.03.2015р. в сумі 295700,00грн. для відчуження шляхом продажу.

Пунктом 2 вказаного рішення Жовтнева селищна рада дала згоду на відчуження вищевказаного приміщення шляхом його продажу Волинському обласному благодійному фонду "Карітас-Волинь" для реконструкції під регіональний центр паліативної допомоги імені Святого рівноапостольного князя ОСОБА_5.

Також, 18.08.2015р. між Жовтневою селищною радою та Волинським обласним благодійним фондом "Карітас-Волинь" на підставі вищезазначеного рішення укладено договір купівлі-продажу, відповідно до п.1.2 якого, відчужено приміщення колишньої школи, що знаходиться в смт.Жовтневе м.Нововолинська по вул.Л.Українки, буд.3-А, загальною площею 1013,1кв.м..

У відповідності до п.2.1 зазначеного договору, продаж приміщення здійснено за домовленістю за 295700,00грн.. Сторони домовились, що під передачею предмету договору слід вважати символьну передачу речі (п.3.5 договору).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №126618444 договір купівлі-продажу приміщення колишньої школи, загальною площею 1013,1кв.м., серія та номер: 2604, зареєстрований 18.08.2015р. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23749003 від 18.08.2015р..

За вказаних обставин, керівник Володимир-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Благодатної селищної ради та Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" про скасування рішення селищної ради №30/8 від 13.07.2015р., визнання недійсним договір купівлі-продажу обєкта нерухомого майна від 18.08.2018р., зобовязання повернути приміщення площею 1013,1кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м.Нововолинськ, смт.Благодатне, вул.Л.Українки, 3-а.

Обґрунтовуючи позовну заяву, керівник Володимир-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави посилається на недотримання відповідачами законодавчо визначеної процедури, передбаченої Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 18.07.2018р. відкрито провадження у справі №903/499/18, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.08.2018р., встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позов із урахуванням вимог ст.165 ГПК України до 16.08.2018 року.

16.08.2018р. представник Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" через відділ документального забезпечення та контролю суду подав клопотання б/н від 16.08.2018р. про відкладення розгляду справи та поновлення процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву в звязку з тим, що довіреність була видана останньому лише 16.08.2018р. після досягнення між сторонами домовленостей щодо представництва, оскільки у штаті Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" відсутня посада юрисконсульта, а тому останній не мав процесуальної можливості підготувати відзив на позовну заяву. Також повідомив, що не зможе взяти участі у підготовчому судовому засіданні 20.08.2018р., оскільки перебуватиме у щорічній основній відпустці з 20.08.2018р. по 27.08.2018р..

В судовому засіданні 20.08.2018р. представники Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" клопотання про відкладення розгляду справи підтримали, просили суд надати час для підготовки відзиву на позов.

Суд ухвалив у підготовчому провадженні оголосити перерву до 04.09.2018р. для надання можливості відповідачам подати відзив на позовну заяву.

03.09.2018р. прокурор електронною поштою надіслав до суду заяву №34/4-1537 вих-18 від 31.08.2018р. про уточнення позовних вимог, в якій просив:

- скасувати рішення Жовтневої (Благодатної) селищної ради №30/8 від 13.07.2015р. "Про затвердження оцінки вартості майна нежитлового трьохповерхового приміщення будівлі бувшої школи в смт.Жовтневе, яке перебуває у власності територіальної громади селища Жовтневе";

- визнати недійсним у повному обсязі договір купівлі-продажу обєкта нерухомого майна від 18.08.2018р., який укладено між Жовтневою (Благодатною) селищною радою та Волинським обласним благодійним фондом Карітас-Волинь;

- зобовязати Волинський обласний благодійний фонд "Карітас-Волинь" повернути нежитлове приміщення: приміщення колишньої школи загальною площею 1013,1кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м.Нововолинськ, смт.Благодатне, вул.Л.Українки, 3-а, у комунальну власність територіальної громади селища Благодатне в особі Благодатної селищної ради.

03.09.2018р. Благодатна селищна рада через відділ документального забезпечення та контролю суду подала відзив б/н від 03.09.2018р., в якому просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що Жовтнева (Благодатна) селищна рада не порушила законодавства, приймаючи рішення № 30/8 від 13.07.2015р., а тому відсутні підстави для його скасування та зобовязання повернути нежитлове приміщення.

Також, Благодатна селищна рада у відзиві вказує на те, що прокурор не вправі предявляти позов до суду як позивач з метою захисту інтересів територіальної громади, оскільки відповідно до ст.131-1 Конституції України прокуратура здійснює, зокрема, представництво лише інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. У звязку з цим, Благодатна селищна рада вважає, що права територіальної громади смт.Благодатне не порушені, а у випадку задоволення позову будить однозначно порушеними, оскільки з бюджету потрібно буде повертати кошти.

03.09.2018р. Волинський обласний благодійний фонд "Карітас-Волинь" через відділ документального забезпечення та контролю суду подав відзив б/н від 03.09.2018р., в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що Жовтнева (Благодатна) селищна рада, приймаючи рішення №30/8 від 13.07.2015р., діяла в межах своїх повноважень та відповідно до Закону України Про місцеве самоврядування в Україні. Також вважає, що прокурор взагалі не вправі звертатися до суду з метою захисту прав та/або інтересів територіальної громади, прокурором не доведено наявності порушеного права чи інтересу як територіальної громади смт.Благодатне, так і держави, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

03.09.2018р. Волинський обласний благодійний фонд "Карітас-Волинь" подав суду клопотання б/н від 03.09.2018р., в якому просив позов керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави на підставі п.8 ч.1 ст.226 ГПК України залишити без розгляду.

В судовому засіданні 04.09.2018р. представники Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" клопотання про залишення позову без розгляду підтримали.

З метою належної підготовки справи для розгляду по суті ухвалою Господарського суду Волинської області від 04.09.2018р. підготовче засідання було відкладено на 26.09.2018р., встановлено строк позивачу для подачі суду пояснень на клопотання Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" від 03.09.2018р. про залишення позову без розгляду в письмовій формі; клопотання Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" про залишення позову без розгляду вирішено розглянути в наступному судовому засіданні, строк проведення підготовчого провадження продовжено на 30 днів - до 19.10.2018р. включно.

24.09.2018р. Володимир-Волинська місцева прокуратура подала пояснення №34/4-1657 вих.-18 від 19.09.2018р. на клопотання Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" та відповідь на відзиви Благодатної селищної ради та Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" №34/4-1639 вих.-18 від 18.09.2018р..

26.09.2018р. прокурор у справі ОСОБА_6 подала додаткові пояснення №05-1534 вих.18 від 26.09.2018р..

26.09.2018р. представник Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" подав заперечення від 26.09.2018р. на пояснення прокурора щодо залишення його позову без розгляду.

В судовому засіданні з 26.09.2018р. по 01.10.2018р. було оголошено перерву для подачі Волинським обласним благодійним фондом "Карітас-Волинь" в письмовому вигляді заперечень щодо приєднання додаткових пояснень прокурора у справі ОСОБА_6 №05-1534 вих.18 від 26.09.2018р.; для подачі прокурором Бородчук О. письмових пояснень і доказів на підтвердження права представництва інтересів керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури.

28.09.2018р. Володимир-Волинська місцева прокуратура подала додаткові пояснення №34/4-1781 вих.-18 від 25.09.2018р. на клопотання Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь".

01.10.2018р. прокурор у справі ОСОБА_6 подала пояснення щодо здійснення права представництва інтересів держави за позовом керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури.

01.10.2018р. представник Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" подав заперечення щодо приєднання до матеріалів справи додаткових пояснень прокурора О.Бородчук від 26.09.2018р., в яких просить не приєднувати до матеріалів справи та/або не брати до уваги при ухваленні рішення по справі процесуальні документи, які не підписані позивачем або його представником (представниками). Вважає, що ні заступник керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури ОСОБА_7, ні прокурор О.Бородчук не можуть вважатись законними представниками позивача. Посилається на те, що вони не вправі підписувати та подавати до суду заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань і брати участь у судових засіданнях, оскільки ними не надано суду доказів на підтвердження їх повноважень як представників позивача у справі.

В судовому засіданні 01.10.2018р. було розглянуто клопотання Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" від 03.09.2018р. про залишення позову без розгляду та залишено його без задоволення, про що свідчить ухвала Господарського суд Волинської області від 01.10.2018р. у справі №903/499/18.

В судовому засіданні з 01.10.2018р. по 10.10.2018р. було оголошено перерву для ознайомлення із запереченнями Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" від 01.10.2018р..

В судовому засіданні 10.10.2018р. було прийнято додаткові пояснення прокурора у справі ОСОБА_6 №05-1534 вих.18 від 26.09.2018р..

В судовому засіданні 10.10.2018р. було також прийнято до розгляду відповідь Володимир-Волинської місцевої прокуратури на відзиви Благодатної селищної ради та Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" №34/4-1639 вих.-18 від 18.09.2018р..

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 10.10.2018р. підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 18.10.2018р..

В судовому засіданні 18.10.2018р. було оголошено перерву до 08.11.2018р..

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суд Волинської області від 08.11.2018р. у справі №903/499/18 позов задоволено повністю.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з'ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у ст.16 Цивільного кодексу України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004р. №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкованого у суб'єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно ст.3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків, що зокрема підтверджується змістом ч.3 ст.509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов'язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов'язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до п.10 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

В силу до ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт або правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Як встановлено судом та свідчать матеріали справи, на правовідносини щодо прийняття рішення Жовтневої селищної ради від 13.07.2015р. №30/8 "Про затвердження оцінки вартості майна - нежитлового трьохповерхового приміщення будівлі бувшої школи смт.Жовтневе, яке перебуває у власності територіальної громади селища Жовтневе", а також на правовідносини щодо укладення договору купівлі-продажу цього комунального майна від 18.08.2018р. поширюється правовий механізм приватизації невеликих державних підприємств.

Відповідно до ч.2 ст.327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно п.30 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до виключної компетенції сільської, селищної міської ради належить прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності.

У відповідності до ч.ч.1, 5 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Крім цього, доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

Згідно ч.8 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч.1, 3, 6 ст.7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Фонд державного майна України, Верховна ОСОБА_8 Автономної Республіки Крим, місцеві ОСОБА_8 затверджують за поданням органів приватизації переліки об'єктів, які перебувають відповідно у державній власності, власності Автономної Республіки Крим та комунальній власності і підлягають: продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом; викупу.

Включення обєктів малої приватизації до переліків, зазначених у частині першій цієї статті, здійснюється з ініціативи державного органу приватизації, уповноваженого органу управління чи покупця.

З прийняттям рішення про включення обєкта до одного з переліків, зазначених у частині першій цієї статті, стосовно нього застосовуються обмеження та вимоги, визначені частиною пятою статті 12 Закону України "Про приватизацію державного майна".

За приписами ч.1 ст.8 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації.

Підготовка об'єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які встановлюють ціну продажу обєкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну обєкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки обєкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України; готують та публікують інформацію про об'єкти малої приватизації у відповідних інформаційних бюлетенях та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації; проводять у разі необхідності реорганізацію або ліквідацію державного підприємства; замовляють у разі потреби проведення екологічного аудиту; замовляють проведення робіт із землеустрою.

Для забезпечення виконання зазначених функцій органи приватизації можуть залучати відповідні організації та спеціалістів у порядку і на умовах, що встановлюються Фондом державного майна України.

Покупець, який у встановленому порядку подав заяву про приватизацію підприємства, може за власний рахунок замовити проведення аудиторської перевірки фінансового стану зазначеного підприємства.

За рішенням органів приватизації проводиться інвентаризація майна обєкта малої приватизації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, та оцінка такого обєкта відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Ціна продажу обєкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, та початкова ціна обєкта малої приватизації на аукціоні або за конкурсом встановлюється на підставі результатів його оцінки (ст.9 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)").

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", відповідний орган приватизації публікує в інформаційному бюлетені та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації, перелік об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, який містить назву об'єкта приватизації та його місцезнаходження.

Згідно ч.1 ст.11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", викуп застосовується щодо об'єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об'єкта передбачено законодавчими актами.

Як свідчать матеріали справи та надана інформація Благодатної селищної ради від 23.03.2018р. порядок відчуження об'єктів комунального майна не приймався та не затверджувався.

При цьому, як вбачається із наявної у матеріалах справи відповіді Благодатної селищної ради від 07.06.2018р. №280/1.9 перелік об'єктів комунальної власності селища, які підлягають приватизації шляхом викупу, селищною радою не затверджувався, відповідно, приміщення колишньої школи до такого переліку включено не було, доказів зворотнього у матеріалах справи відсутні.

Також, матеріали справи свідчать, що аукціон та конкурс з приводу укладення договорів оренди та договорів купівлі-продажу Жовтневою селищною радою не проводився.

Водночас, аналізуючи приписи ст.ст.7, 10, 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" слід дійти висновку про те, що приватизація об'єктів нерухомого майна здійснюється на конкурентних засадах, першочерговими способами якої є аукціон чи конкурс, а викуп, як спосіб приватизації, застосовується лише у виключних випадках, а саме: якщо об'єкт приватизації не продано на аукціоні або за конкурсом; власником прийнято рішення про приватизацію орендованого майна і орендар здійснив невід'ємні поліпшення орендованого майна в розмірі не менш як 25% вартості майна, за яким воно було передано в оренду.

Зокрема, ст.1 Закону України "Про приватизацію державного майна" визначено, що приватизація державного майна (далі - приватизація) - це платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований обєкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

Також, одними із основних принципів приватизації є принцип законності та забезпечення конкурентності продажу (ст.2 Закону України "Про приватизацію державного майна").

Статтею 3 Закону України "Про приватизацію державного майна" вказано, що відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

При цьому, як встановлено судом, Благодатною селищною радою всупереч ст.10 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", згідно з якою відповідний орган приватизації публікує в інформаційному бюлетені та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації, перелік об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, який містить назву об'єкта приватизації та його місцезнаходження, порушуючи принцип прозорості та рівності, здійснено продаж приміщення колишньої школи, чим у свою чергу позбавлено інших субєктів отримати вказаний об'єкт нерухомого майна у приватну власність.

Тобто, відчужуючи обєкт нерухомого майна - приміщення колишньої школи загальною площею 1013,1кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м.Нововолинськ, смт.Благодатне, вул.Л.Українки 3-а, Благодатною селищною радою не було дотримано порядку відчуження, визначеного Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", який діяв на час такого відчуження.

Водночас, доводи відповідачів про те, що на спірні правовідносини не поширюються норми п.1 ч.1 ст.18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" не беруться до уваги, з огляду на таке.

Згідно п.1 ч.1 ст.18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного обєкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної субєктом оціночної діяльності - субєктом господарювання для цілей оренди майна.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" об'єкти малої приватизації поділяються на три групи: групу А, групу Д та групу Ж.

Відповідачі покликаються на те, що нежитлове приміщення колишньої школи загальною площею 1013,1кв.м., що знаходиться у м.Нововолинськ, смт.Благодатне, вул.Л.Українки 3-а не відноситься до обєктів групи А, зазначаючи, що його можна віднести як до групи Д, так і до групи Ж.

Однак, відповідно до п.3 ч.1 ст.18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", обєкти групи Д - це об'єкти незавершеного будівництва, законсервовані об'єкти, в тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані.

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно - приміщення колишньої школи не можна віднести до об'єктів незавершеного будівництва, оскільки вказане приміщення довгий час вже функціонувало як школа №8 в смт.Благодатне та згодом було передане на баланс Жовтневої (нині-Благодатної) селищної ради, тобто у комунальну власність селища та втратило своє функціональне призначення.

При цьому, для об'єктів незавершеного будівництва передбачений особливий порядок відчуження такого майна, що регулюється Законом України "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва".

Згідно Положення про порядок консервації та розконсервації об'єктів будівництва, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлового-комунального господарства України від 21.10.2005р. №2 (далі - Положення) (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) - консервації підлягають об'єкти (будови), будівництво, введення в дію яких не забезпечене фінансуванням або технічний рівень яких не відповідає сучасним вимогам.

Відповідно до п.2.1 Положення, рішення про консервацію об'єкта (будови) приймаються органами виконавчої влади - головними розпорядниками бюджетних коштів, за поданням відповідних органів виконавчої влади - розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня, та суб'єктами господарської діяльності -- замовниками (забудовниками) будівництва, які приймали рішення про будівництво об'єкта, що консервується.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що консервація обєкта не проводилась, воно було збудованим і функціонувало тривалий час, тому нежитлове приміщення колишньої не може відноситись до об'єктів приватизації групи Д.

Водночас, згідно ст.2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" до об'єктів групи Ж відносяться об'єкти соціально-культурного призначення, в тому числі із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані, крім тих, що не підлягають приватизації.

За приписами ст.5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), до об'єктів соціально-культурного призначення належать об'єкти освіти, охорони здоров'я, фізичної культури та спорту, туризму, мистецтва і преси, телебачення, радіомовлення, видавничої справи; санаторно-курортні заклади, будинки і табори відпочинку, профілакторії; інші об'єкти, призначені для задоволення соціальних та культурних потреб громадян незалежно від вартості майна; об'єкти соціально-культурного призначення, що не включені до статутного капіталу господарських товариств, перебувають на балансі підприємств, якщо такі об'єкти не включено до складу майна, що передається у комунальну власність.

При цьому, ст.18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" передбачає особливості проведення приватизації об'єктів групи Ж, у тому числі й подання пропозицій щодо включення таких об'єктів нерухомого майна до відповідних переліків, що підлягають приватизації, особливості погодження таких переліків та те, що об'єкти соціально-культурного призначення приватизуються єдиним майновим комплексом із збереженням профілю.

Тобто, враховуючи вище викладене, основною умовою приватизації нежитлового приміщення колишньої школи загальною площею 1013,1кв.м., що знаходиться у м.Нововолинськ, смт.Благодатне, вул.Л.Українки, 3-а було б збереження освітнього профілю діяльності, однак при відчужені спірного майна така умова була відсутня як в оспорюваному рішенні від 13.07.2015р. №30/8, так і в договорі купівлі-продажу від 18.08.2015р..

Таким чином, слід дійти висновку, що приміщення колишньої школи площею 1013,1кв.м. не можна віднести до об'єктів групи Ж, оскільки воно втратило своє функціональне призначення, а матеріали справи не містять відповідних доказів на підтвердження того, що остання надавала соціально культурні послуги зі збереженням свого профілю, зокрема, освітніх, повязаних зі здійсненням навчально-виховного процесу, на час продажу населенню.

Також, судом не береться до уваги покликання скаржника в апеляційній скарзі на можливості перепрофілювання обєкту соціально-культурного призначення, що не функціонує понад три роки, оскільки будь-які рішення щодо перепрофілювання діяльності колишньої школи з часу отримання її на баланс уповноваженим органом управління не приймалось.

Отже, доводи скаржника про належність спірного майна до обєкту групи Ж є необґрунтованим.

Як вже зазначалось вище п.1 ч.1 ст.18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" передбачає, що у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об'єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання для цілей оренди майна.

Тобто, з врахуванням викладеного, таке право має орендар комунального майна при умові прийняття рішення органу місцевого самоврядування про приватизацію орендованого майна і якщо орендарем здійснено поліпшення орендованого майна в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду.

Однак, як вбачається з матеріалів справи поліпшення приміщень колишньої школи, які передбачені Законом, орендарем не здійснювались, відповідно частка поліпшень перед укладенням договору купівлі-продажу не виділялась, експертизи щодо виділення таких поліпшень не проводились, згідно інформації Благодатної селищної ради від 07.06.2018р. №280/1.9, пояснень, наданих ОСОБА_4 від 22.06.2018р., та наданими поясненнями скаржника під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Крім того, матеріали справи свідчать, що Волинський обласний благодійний фонд "Карітас-Волннь" до селищної ради щодо надання дозволу на здійснення поліпшень не звертався, про що свідчить інформація Благодатної селищної ради від 26.06.2018р. № 330/1.9.

Водночас, зі змісту наведених вище норм вбачається, що приватизація майна здійснюється на конкурентних засадах, першочерговими способами якої є аукціон чи конкурс, а викуп, як спосіб приватизації, застосовується лише у виключних випадках, а саме: якщо об'єкт приватизації не продано на аукціоні або за конкурсом; власником прийнято рішення про приватизацію орендованого майна і орендар здійснив невід'ємні поліпшення орендованого майна в розмірі не менш як 25% вартості майна, за яким воно було передано в оренду.

Таки чином, слід дійти висновку про те, що Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", що діяв на час укладення договору-купівлі продажу, не передбачав можливості застосування спрощеного порядку викупу для орендаря орендованого майна шляхом укладення договору оренди з подальшим правом викупу.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та зважаючи на те, що Жовтневою селищною радою за відсутності затверджених переліків обєктів комунального майна, що підлягають приватизації шляхом викупу, без проведення аукціону чи конкурсу, без здійснення підготовки обєкта комунальної власності до продажу, без здійснення невідємних поліпшень орендованого майна за згоди власника у розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, всупереч приписів ст.ст.8, 10, 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", який діяв на час прийняття рішення та укладення договору оренди, перевищивши встановлені ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування" повноваження, здійснено продаж трьохповерхового приміщення площею 1013,1кв.м. за адресою смт.Жовтневе, вул.Л.Українки, 3-а, чим позбавлено інших субєктів отримати вказане приміщення у приватну власність та можливості надходження до місцевого бюджету більшої суми коштів за об'єкт нерухомого майна комунальної власності, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з обґрунтованим висновком Господарського суду Волинської області про те, що рішення Жовтневої (Благодатної) селищної ради №30/8 від 13.07.2015р. "Про затвердження оцінки вартості майна-нежитлового трьохповерхового приміщення будівлі бувшої школи в смт.Жовтневе, яке перебуває у власності територіальної громади селище Жовтневе" підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначених цивільним законодавством.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 7 ст.179 ГК України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України, господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як встановлено ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи те, що договір купівлі-продажу обєкта нерухомого майна від 18.08.2018р. укладено з порушенням приписів ст.ст. 8, 10, 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", який діяв на час укладення договору оренди, без затвердження переліків обєктів комунального майна, що підлягають приватизації шляхом викупу, без проведення аукціону чи конкурсу, без здійснення підготовки обєкта комунальної власності до продажу, без здійснення невідємних поліпшень орендованого майна за згоди власника у розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, колегія суддів погоджується з вірним висновком місцевого господарського суду про те, що вказаний договір на підставі ст.203 ЦК України слід визнати недійсним, оскільки продаж майна територіальної громади відбувся з порушенням законодавчо визначеної процедури, передбаченої Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

В силу ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За вказаних обставин та враховуючи те, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу обєкта нерухомого майна від 18.08.2018р. є обґрунтованою та підлягає до задоволення, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на підставі ст.216 ЦК України є обґрунтованою і підлягає до задоволення вимога прокурора про повернення у комунальну власність територіальної громади селища Благодатне в особі Благодатної селищної ради приміщення колишньої школи площею 1013,1кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Нововолинськ, смт. Благодатне, вул.Л.Українки 3-а.

Водночас, колегією суддів апеляційної інстанції не беруться до уваги покликання скаржника стосовно доводів апеляційної скарги про те, що прокурор не вправі був звертатися до суду з даним позовом та не обґрунтував в чому полягає порушення інтересів саме держави та необхідність їх захисту, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до ст.131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює:

1) підтримання публічного обвинувачення в суді;

2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку;

3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

15.07.2015р. набрав чинність розділ IV Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. №1697-VІІ, який визначає повноваження прокурора з виконання покладених на нього функцій, в тому числі, ст.23 Закону встановлює підстави представництва інтересів громадянина або держави в суді.

Згідно ч.1 ст.23 Закону України "Про прокуратуру", представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

За приписами ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 4 ст.53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005р., заява 61517/00, пункт 27).

Існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009р., заява №42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської ОСОБА_8 Європи від 27.05.2003р. №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України).

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

Поряд з цим в контексті сфери правовідносин у даній справі, зокрема, набуття у власність майна комунальної власності, важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на комунальне майно в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям майна із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого таке майно вибуло з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

В питаннях оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії").

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за ст.1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймондо проти Італії" від 22.02.1994р., "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 05.07.2001р., "Аркурі та інші проти Італії" від 05.07.2001р., "Ріела та інші проти Італії" від 04.09.2001р., "ОСОБА_7 проти Російської Федерації" від 06.11.2008р.).

Таким чином, ст.1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999р. №3-рп/99 наголосив, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 25.04.2018р. у справі №806/1000/17 звернув увагу на те, що, незважаючи на зміни у процесуальному законодавстві, підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999р. №3-рп/99, де зазначено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами, органів місцевого самоврядування, тощо.

З контексту викладеного вище рішення Конституційного суду України, враховуючи положення чинного законодавства, прокурором порушення інтересів держави визначається самостійно з урахуванням суспільного інтересу.

Держава зацікавлена у дотриманні процедури набуття прав на комунальне майно, так само як і у дотриманні норм чинного законодавства.

Додержання вимог закону не може не являти суспільного інтересу, оскільки є проявом управлінської функції держави та спрямоване на забезпечення єдиного підходу до врегулювання тих чи інших правовідносин, впровадження системності та прозорості у набутті і реалізації прав громадянами і юридичними особами, принципу конституційної рівності субєктів цивільних правовідносин.

У той же час незаконне, всупереч визначеному законодавством порядку, набуття громадянами прав на обєкти комунальної власності не може відповідати суспільному інтересу та порушує інтереси держави, як гаранта дотримання принципу верховенства права у країні.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 26.07.2018р. у справі №926/1111/15.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор у ній покликається на те, що фактично звернення керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання щодо відчуження нерухомого майна комунальної власності на користь третьої особи та повернення обєкта нерухомості територіальній громаді, який вибув з її власності незаконно шляхом порушення порядку та умов її відчуження, встановлених чинним законодавством.

Водночас, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004р. ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес".

Отже, наведені вище норми законів та рішення Конституційного Суду України, надають прокуророві право звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення.

Вказану позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 23.05.2006р. у справі №16/472, від 03.04.2007р. у справі №05-5-46/8142 від 15.05.2007р. у справі № 12/111.

При цьому, обґрунтовуючи звернення з позовом до суду, прокурор вказував на те, що він звертається до суду як позивач у зв'язку із виконанням ним функцій нагляду за додержанням вимог чинного законодавства (у формі представництва) Благодатною селищною радою, яка порушила вимоги чинного законодавства при відчуженні майна комунальної власності; інший будь-який орган, який здійснює контроль (нагляд) за дотриманням органами місцевого самоврядування вимог чинного законодавства України при прийнятті рішень, віднесених до їх компетенції, у тому числі щодо відчуження юридичним і фізичним особам комунального майна, і відповідно має повноваження на звернення до суду з цих питань, відсутній; вважає, що на час подання позову прокурор є єдиним органом державної влади, який здійснює нагляд (контроль) за дотриманням органами місцевого самоврядування вимог чинного законодавства України при прийнятті рішень, віднесених до їх компетенції, у тому числі щодо відчуження юридичним і фізичним особам комунального майна.

Також, прокурор зазначив, що вбачає порушення інтересів держави у тому, що Благодатна селищна рада незаконно, усупереч вимогам ст.ст.8, 10, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державний підприємств (малу приватизацію)", ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", необґрунтовано, без дотримання принципів гласності, прозорості та конкурентності відчужила нежитлове приміщення колишньої школи на користь єдиного покупця - Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь", чим не забезпечила ефективного використання комунального майна, що прямо впливає на стан економічних, у тому числі бюджетних інтересів територіальної громади.

Прокурор обґрунтовує те, що незаконне отримання Волинським обласним благодійним фондом "Карітас-Волинь" обєкта комунальної власності (нежитлового приміщення) у власність порушує інтереси територіальної громади як частини держави у сфері ефективного використання комунального майна, оскільки унеможливлює реалізацію державної політики по забезпеченню дотримання єдиного порядку реалізації прав на таке майно, нівелює визначені Законом України "Про приватизацію державного майна" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) правові, економічні та організаційні основи набуття його у власність та посягає на основи соціально орієнтованої ринкової економіки України.

Крім того, прокурор покликався на те, що ринкова економіка країни в частині забезпечення сталого підходу до відчуження у приватну власність обєктів комунальної власності орієнтована на конкурентний порядок відчуження прав на обєкти такого нерухомого майна. Вказаний порядок обумовлений необхідністю найбільш ефективного та раціонального використання майна з метою задоволення потреб населення загалом або конкретної групи населення (у даному випадку територіальної громади) за умови мінімальних витрат з боку державного (комунального) сектору економіки. При дотриманні ст.19 Конституції України, згідно норм якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, при дотриманні вимог Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", при відчуженні майна на конкурентних засадах територіальна громада селища могла б отримати відповідні кошти та відчужити приміщення комунальної форми власності на більш вигідних умовах, що відповідає державним інтересам.

Водночас, прокурор звертав увагу на те, що Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" не передбачено право органу місцевого самоврядування відповідної ради на звернення до суду з вимогою про скасування власних рішень, прийнятих радою, а також процесуально неможливо визначити позивачем той орган, рішення якого підлягає скасуванню.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що прокурором обґрунтовано необхідність захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Отже, враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з обґрунтованим висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позову.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суд Волинської області від 08.11.2018р. у справі №903/499/18 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь", м.Нововолинськ Волинської області залишити без задоволення, а рішення Господарського суд Волинської області від 08.11.2018р. у справі №903/499/18 - без змін.

2. Справу №903/499/18 повернути до Господарського суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "15" лютого 2019 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.