ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року Справа № 918/410/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Розізнана І.В. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнежитлобудінвест", апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, апеляційну скаргу Державного підприємства "СЕТАМ" на рішення Господарського суду Рівненської області від 13 листопада 2018 року (суддя - Церковна Н.Ф.) в справі № 918/410/18

час та місце ухвалення: 13 листопада 2018 року; м. Рівне, вул. Набережна, 26-А; вступна і резолютивна частина проголошена о 16:20 год; повний текст рішення складено 16 листопада 2018 року

за позовом заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави

в особі Державного концерну "Укроборонпром"

до Відповідача 1: Головного територіального управління юстиції у Рівненській області;

Відповідача 2: Державного підприємства "СЕТАМ";

Відповідача 3: Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнежитлобудінвест"

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

Третя особа 1: Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод";

Третя особа 2: Фонду державного майна України,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

Третя особа 3: Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради,

про визнання недійсними результатів електронних торгів арештованим майном від 31 березня 2016 року з продажу лоту № 132812 будівлі під розбирання автомобілів, літ. "2Н-1", що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 364В.

за участю представників сторін:

від Прокурора - Барілов Д.В.;

від Позивача - не з'явився;

від Відповідача 1 - не з'явився;

від Відповідача 2 - не з'явився;

від Відповідача 3 - ОСОБА_1;

від Третьої особи 1 - не з'явився;

від Третьої особи 2 - не з'явився;

від Третьої особи 3 - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Заступник військового прокурора Рівненського гарнізону (надалі Прокурор) звернулося до Господарського суду Рівненської області в інтересах держави в особі державного концерну «Укроборонпром» (надалі Позивач) з позовом до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (надалі Відповідач 1) та Державного підприємства «СЕТАМ» (надалі Відповідач 2), в якому просив: визнати недійсними результати електронних торгів арештованим майном від 31 березня 2016 року з продажу лоту № 132812 будівлі під розбирання автомобілів, літ. « 2Н-1», що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 364В, проведених Відповідачем 2.

Також, в даній справі брали участь треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача: Державне підприємство «Рівненський автомобільний ремонтний завод» (надалі Третя особа 1) та Фонд державного майна України (надалі Третя особа 2).

Окрім того, в даній справі брали участь Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнежитлобудінвест» та Управління забезпечення адміністративних послуг Рівненської міської ради (надалі Третя особа 3).

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 31 липня 2018 року було залучено до участі в справі в якості співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнежитлобудінвест» (надалі Відповідач 3; том 1, а.с. 150-151).

В обґрунтування своїх позовних вимог Прокурор посилався на те, що під час виконання судових рішень в межах зведених виконавчих проваджень № 37100395, № 48080426, № 48535902 про стягнення з Третьої особи 1 грошових коштів службовими особами відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби у Рівненській області з метою організації стягнення грошових коштів у вказаних виконавчих провадженнях, виставлено на торги через систему електронних торгів арештованим майном, лот № 132812, до складу якого входила будівля під розбирання автомобілів, літ. "2-Н". Переможцем електронних торгів з продажу вищенаведеного лоту, проведених 31 березня 2016 року, було визнано Третю особу 3, якій в подальшому на підставі відповідного протоколу проведення електронних торгів № 153713, акту державного виконавця про проведені електронні торги від 18 квітня 2016 року було відчужено дане нерухоме майно за ціною 442 500 грн. Оскільки, на переконання Прокурора, право власності на вказане майно на момент проведення спірних електронних торгів належало не Третій особі 1, а Державі Україна в особі Позивача, і за Третьою особою 1 у встановленому законом порядку не було закріплено право господарського відання даною нерухомістю, Прокурор, посилаючись на статті 137, 207 Господарського кодексу України, статті 326, 656, 658 Цивільного кодексу України та статтю 8 ОСОБА_2 України "Про виконавче провадження", просив суд визнати недійсними результати вищезазначених електронних торгів, на підставі яких дане майно було відчужено Відповідачу 3.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 13 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено повністю (том 2, а.с. 91-104). Визнано недійсними результати електронних торгів арештованим майном від 31 березня 2016 року з продажу лоту № 132812 будівлі під розбирання автомобілів, літ. « 2Н-1», що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 364В, проведених Відповідачем 2. Також даним судовим рішенням покладено на кожного з Відповідачів витрати по сплаті судового збору в розмірі 587 грн 33 коп..

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні як докази прийняття рішення про закріплення майна за Третьою особою 1 на праві господарського відання, так і докази передачі майна Позивачем в господарське відання або оперативне управління Третій особі 1, а Відповідачем 1 не доведено факту передачі нерухомого державного майна, яке було предметом електронних торгів, Третій особі 1. На момент проведення електронних торгів 31 березня 2016 року Третя особа 1 не набула право господарського відання на реалізоване нерухоме державне майно, оскільки таке право не було зареєстровано у встановленому законом порядку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме майно в господарське відання не передавалось.

Як зазначив місцевий господарський суд в своєму рішенні, відповідно до частини 9 статті 11 ОСОБА_2 України "Про управління обєктами державної власності" нерухоме майно об'єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може бути відчужене, вилучене, передане до статутного капіталу господарських організацій і щодо такого майна не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження.

В свою чергу, частиною 2 статті 5 даного ОСОБА_2 статті 5 ОСОБА_2 України "Про приватизацію державного майна" встановлено, що приватизації не підлягають обєкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства, зокрема, обєкти та майно, які забезпечують обороноздатність держави.

Згідно з вимогами пункту "а" частини 4 статті 5 ОСОБА_2 України "Про приватизацію державного майна" не підлягають приватизації державні підприємства та корпоративні права держави в акціонерних товариствах, які забезпечують національну безпеку України або приватизація яких створює істотні ризики для безпеки держави підприємства з виготовлення та ремонту всіх видів зброї, що перебуває на озброєнні Збройних Сил України, інших утворених відповідно до закону військових формувань, Служби безпеки України.

Згідно з пунктом 2.2 Статуту Третьої особи 1, затвердженого наказом Позивача від 3 жовтня 2012 року № 199, діяльність у сфері оборони, виробництво зброї та боєприпасів, розробка, виробництво засобів технічного обслуговування для ремонту бронетехніки та іншого озброєння тощо є предметом діяльності Третьої особи 1.

Відповідно до пункту 17 Статуту Позивача, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2011 року № 993, Позивач утворений з метою забезпечення ефективного функціонування та управління суб'єктами господарювання державного сектору економіки, які провадять господарську діяльність у сфері розроблення, виготовлення, реалізації, ремонту, модернізації та утилізації озброєння, військової і спеціальної техніки та боєприпасів і беруть участь у військово-технічному співробітництві з іноземними державами.

Таким чином, місцевий господарський суд в своєму рішенні прийшов до висновку, що під час реалізації 31 березня 2016 року об'єктів нерухомого майна державної власності (лот № 132812) шляхом проведення електронних торгів допущено порушення норм чинного законодавства, що є підставою для визнання результатів вищезазначених електронних торгів від 31 березня 2016 року недійсними.

Відповідач 3 не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 126-132), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив суд рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Відповідач 3 звертає увагу апеляційного суду на те, що Прокурором не наведено жодних обґрунтувань неналежного виконання посадовими особами Позивачу своїх службових обовязків по захисту майнових інтересів держави. Також не наведено вжиття заходів прокурорського реагування на виявлені Прокурором бездіяльність чи халатність таких посадових осіб, а також обставин, які унеможливлюють захист своїх порушених прав та прав держави працівниками апарату Позивача. Крім того зазначає, що Прокурором не зазначено взагалі наявність підстав для подачі даного позову в інтересах держави. Окрім того, Відповідач 3 в своїй апеляційній скарзі зазначив, що судом першої інстанції було проігноровано факт щодо невикористання реалізованого майна у господарській діяльності, а тим більше у сфері забезпечення обороноздатності.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12 грудня 2018 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 3 та запропоновано сторонам в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати відзив на апеляційну скаргу Відповідача 3 (том 2, а.с. 125).

Відповідач 1 не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, також звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 155-165), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив суд рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Відповідач 1 звертає увагу апеляційного суду на те, що інтереси Позивача жодним чином не були порушені продажем спірного нерухомого майна шляхом застосування процедури проведення електронних торгів, оскільки його власником є не Позивач, а Держава Україна. Також Відповідач 3 вказав на те, що обовязкова реєстрація права господарського відання щодо майна, закріпленого за Позивачем, не передбачена нормами чинного законодавства, оскільки це право виникло до вступу в силу ОСОБА_2 України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у 2012 році, яким вперше було встановлено обовязковість такої реєстрації. Так, спірне майно перебуває у державній власності з моменту його побудови, власник цього майна не змінювався, а змінювалися лише його представники, яким на сьогодні є Позивач. Таким чином право господарського відання Третій особі 1 на майно, що знаходиться на його території (у тому числі й майно, продане зі спірних електронних торгів) та використовувалося у його діяльності, виникло з моменту побудови вказаного майна, а відповідно це право не підлягає обовязковій державній реєстрації. Крім того, Відповідач 1 в своїй апеляційній скарзі зазначив, що Прокурором не було наведено фактів порушення процедури проведення спірних електронних торгів, а також не було надано відповідних доказів на підтвердження наявності таких фактів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19 грудня 2018 року (том 2, а.с. 154) відкрито апеляційне провадження у справі № 918/410/18 за апеляційною скаргою Відповідача 1. Запропоновано учасникам по справі протягом 7 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив.

20 грудня 2018 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача 3 (том 2, а.с. 193-194), в котрому Прокурор зауважує, що Прокурором під час звернення до суду з даним позовом були виконані вимоги статті 23 ОСОБА_2 України «Про прокуратуру» в частині обгурунтування підстав представництва інтересів держави. Крім того, Прокурор в позовній заяві прямо посилається на постанову Верховного Суду від 8 травня 2018 року в аналогічній справі № 918/376/17 з тим самим складом сторін у справі, предметом розгляду у якій було визнання недійсним електронних торгів щодо іншого обєкту нерухомості.

26 грудня 2018 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача 3 (том 2, а.с. 215-219). В котрому Позивач зауважує, що Відповідач 1 не надав доказів щодо вчинення всіх необхідних дій для примусового продажу майна Третьої особи 1. Також Позивач вказує, що відповідно до Статуту Третьої особи 1 майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Статут підприємства і є документом про закріплення майна на праві господарського відання за підприємством.

Водночас, Відповідач 2 не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, також звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 3, а.с. 3-10), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив суд рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Відповідач 2 звертає увагу апеляційного суду на те, що жодного порушення правил проведення електронних торгів, впливу таких порушень на результат торгів, а також порушення законних прав Позивача такими порушеннями у позовній заяві Прокурором не доведено. Також Відповідач 2 зауважив, що дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 січня 2019 року (том 2, а.с. 68) відкрито апеляційне провадження у справі № 918/410/18 за апеляційною скаргою Відповідача 2. Запропоновано учасникам по справі протягом 7 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 січня 2019 року було призначено справу № 918/410/18 до розгляду на 6 лютого 2019 року об 14:30 год.. (том 2, а.с. 69).

6 лютого 2019 року через відділ канцелярії та документообігу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Відповідача 1 про відкладення розгляду справи на іншу дату в звязку із перебуванням представника Відповідача 1 на лікарняному.

Розглянувши дане клопотання, заслухавши думку прокурора та Відповідача 3, котрі не заперечують проти його задоволення, суд констатує, що розгляд справи за відсутності Відповідача 1, не порушить принципу змагальності сторін. При цьому, апеляційний господарський суд бере до уваги ті факти, що Відповідачем 1 до даного клопотання не долучені докази в підтвердження обставин, наведених в поданому клопотанні, також в матеріалах справи міститься апеляційна скарга Відповідача 1, в котрій він вже надав свої доводи та заперечення щодо позовної заяви, зважаючи на закінчення двохмісячного строку розгляду даної апеляційної скарги, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що унеможливлює відкладення колегією розгляду справи на іншу дату, без порушення строку розгляду апеляційної скарги.

В судове засідання від 6 лютого 2019 року представники Позивача, Відповідача 2 та Третьої особи 1, Третьої особи 2, Третьої особи 3 не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені у встановленому законом порядку.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 9 січня 2019 року, сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України). З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі уповноважених представників Позивача, Відповідача 2 та Третьої особи 1, Третьої особи 2, третьої особи 3, за наявними в матеріалах справи доказами, тим більше з огляду на закінчення стоку розгляду апеляційної скарги.

Разом з тим, суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

В судовому засіданні від 9 лютого 2019 року представник Відповідача 3 підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній та наголосив, що він є добросовісним набувачем даного майна, яке перебувало саме в оперативному управлінні Третьої особи 1, просив суд задоволити апеляційну скаргу, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Прокурора.

В судовому засіданні від 9 лютого 2019 року Прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги, зазначивши, що спірне майно перебуває саме в державній власності, а тому державний виконавець не мав права виставляти таке майно на електронні торги, та просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Відповідача 2, а оскаржуване рішення просив залишити без змін.

Заслухавши пояснення Прокурора та Відповідача 3, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційних скарг стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в їх задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення слід залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області знаходиться виконавче провадження щодо стягнення заборгованості із Третьої особи 1, до складу якого входить 580 виконавчих документів на загальну суму стягнення 17 611 188 грн. 93 коп..

Згідно наявного у матеріалах справи копії акту опису й арешту майна від 18 жовтня 2012 року було описано нерухоме майно Третьої особи 1, зокрема, будівля під розбирання автомобілів інв. № 0061/2 (том 1, а.с. 174-176).

Як вбачається з наявного у матеріалах справи складеного експертом фірми "Експерт-Рівне-Консалт" висновку від 27 січня 2016 року № 21, вартість спірного майна склала 442 500 грн 00 коп (том 1, а.с. 178).

Листом від 8 лютого 2016 року № 323/16 Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області повідомив, зокрема, Третю особу 1, Позивача та Третю особу 2 про склад описаного майна, його вартість, визначену експертом фірми "Експерт-Рівне-Консалт", а також про передачу вказаного майна на реалізацію. Крім того, у вказаному листі органом виконання було розяснено право зазначених осіб на оскарження оцінки майна до суду в 10-денний термін з дня отримання наведеного повідомлення (том 1, а.с. 179).

1 березня 2016 року вищенаведене майно було передано на реалізацію в порядку, встановленому ОСОБА_2 України "Про виконавче провадження" та Наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року № 656/5 "Про проведення експерименту із запровадження порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів" (далі - Порядок).

З матеріалів справи вбачається, що 31 березня 2016 року відбулися електронні торги з продажу будівлі під розбирання автомобілів. літ. "2Н-1", що знаходиться за адресою: Рівненська обл., м. Рівне, вул. Соборна, 364-в. загальною площею 324,6 кв.м (том 1, а.с. 181, 184).

Як вбачається з протоколу проведення електронних торгів від 1 квітня 2016 року № 153713 (том 1, а.с. 186), переможцем зазначених електронних торгів було визнано Відповідачем 3 з ціновою пропозицією 442 500 грн 00 коп.

Відповідачем 3 у встановленому законом порядку вніс суму гарантійного внеску в розмірі 22 125 грн. 00 коп., що підтверджується відомостями, зазначеними у вищенаведеному протоколі проведення електронних торгів. У той же час решта належної до сплати суми коштів у розмірі 420 375 грн. 00 коп. була перерахована Відповідачем 3 на рахунок Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, про що свідчить наявна у матеріалах справи копія відповідного платіжного доручення від 14 квітня 2016 року № 1016 (том 1 а.с. 183).

На підставі вищенаведеного протоколу про проведення електронних торгів від 1 квітня 2016 року № 153713, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області було складено акт від 18 квітня 2016 року про проведені електронні торги та реалізацію Третьою особою 1 в системі електронних торгів арештованим майном лоту № 132812 - будівлі під розбирання автомобілів, літ. "2Н-1", загальною площею 324,6 кв.м. за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 364В.

На підставі вищенаведених обставин приватним нотаріусом ОСОБА_3 переможцю даних електронних торгів (Відповідачу 3) було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 725 від 19 квітня 2016 року та проведено державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за Відповідачем 3, що підтверджується відомостями, зазначеними в наявному у матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1 а.с. 76).

Обґрунтовуючи свої вимоги, Прокурор посилався на те, що право власності на спірне нерухоме майно на момент проведення вищенаведених електронних торгів належало не Третій особі 1, а Державі Україна в особі Позивача, і за Третьою особою 1 у встановленому законом порядку не було зареєстровано право господарського відання даною нерухомістю, а відтак Відповідач 1 та Відповідач 2 не мали необхідного обсягу прав щодо цього майна і ця нерухомість не могла бути обєктом продажу шляхом проведення електронних торгів з метою примусового виконання судових рішень.

Зважаючи на вище встановлені порушення Прокурор звернувся за захистом інтересів держави в особі Позивача до суду з позовом про визнання недійсними результатів електронних торгів від 31 березня 2016 року з продажу лота № 132812.

При цьому досліджуючи обґрунтованість та підставність звернення саме Прокурора з даним позовом, зважаючи на те, що Відповідачем 1 в апеляційній скарзі акцентував увагу на безпідставність звернення прокурора з даним позовом, колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює: підтримання публічного обвинувачення в суді; організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Колегія суддів констатує, що організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

15 липня 2015 року набрав чинність розділ IV ОСОБА_2 України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-УІІ, який визначає повноваження прокурора з виконання покладених на нього функцій, в тому числі, стаття 23 ОСОБА_2 встановлює підстави представництва інтересів громадянина або держави в суді.

Так, частинами 3, 4 статті 23 ОСОБА_2 України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин на переконання колегії суду обґрунтовується Прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Не допускається здійснення Прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов'язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об'єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

З метою підвищення ефективності функціонування державних підприємств, які провадять господарську діяльність у сфері розроблення, виготовлення, реалізації, ремонту, модернізації та утилізації озброєння, військової і спеціальної техніки та боєприпасів і беруть участь у військово-технічному співробітництві з іноземними державами Кабінет Міністрів України постановою від 29 грудня 2010 року за № 1221 утворив Державний концерн "Укроборонпром" з включенням до його складу державних підприємств згідно з додатком до цієї постанови.

ОСОБА_2 України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" (прийнятим 16 червня 2011 року та який набрав чинності із дня опублікування 9 липня 2011 року) визначено особливості та правові основи управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі.

Відповідно до статті 2 ОСОБА_2 України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" до об'єктів управління державної власності в оборонно-промисловому комплексі належать майно державних підприємств оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенних підприємств, які входять до складу Позивача.

Статтею 3 ОСОБА_2 України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" встановлено, що суб'єктами управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі є: Кабінет Міністрів України та Державний концерн "Укроборонпром".

Відповідно до статті 4 ОСОБА_2 України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" Позивач є уповноваженим суб'єктом господарювання з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. До складу Позивача входять державні підприємства оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенні підприємства, на основі фінансової залежності від одного або групи учасників Позивача, який виконує функції із забезпечення науково-технічного і виробничого розвитку, а також провадить інвестиційну, фінансову, зовнішньоекономічну та інші види діяльності.

Учасники Позивача не перебувають в управлінні органів виконавчої влади.

Позивач діє на підставі цього ОСОБА_2 та Статуту, який затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням Наглядової ради Концерну.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2011 року за № 993, затверджено Статут Позивача. В додатку до статуту також затверджено Перелік державних підприємств - учасників Позивача.

Відповідно до пункту 1 Статуту Позивача (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2011 року № 993, номер запису 0040740), встановлено, що Позивач є державним господарським об'єднанням, утвореним відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 року №1221 "Про утворення Державного концерну "Укроборонпром".

Функції з управління Позивачем та контроль за його діяльністю здійснює Кабінет Міністрів України.

Права та обов'язки Позивача в процесі управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, яке здійснює Концерн, передбачені статтею 7 ОСОБА_2 України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі".

Поряд із зазначеними повноваженнями, визначеними ОСОБА_2 України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі", Позивач наділений статутними повноваженнями.

В силу зазначеного, колегія суддів констатує, що Позивач може як самостійно здійснювати господарську діяльність, так і залучати до статутної діяльності інших учасників Позивача для виготовлення продукції.

Одночасно Позивач може здійснювати управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі.

Саме ці повноваження є делегованими повноваженнями держави у сфері ефективного управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі.

Здійснюючи повноваження з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, Позивач є субєктом національної безпеки і оборони України.

Таким чином, враховуючи наявність делегованих державою повноважень у сфері управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, інтереси Держави Україна полягають у розвитку оборонно-промислового комплексу України, одним із спеціальних субєктів якого є Позивач, до компетенції якого віднесені повноваження, визначені у ОСОБА_2 України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі".

Водночас, пред'явлення зазначеного позову Прокурором в інтересах держави в особі Позивача викликано саме захистом інтересів держави у суді, оскільки Позивачем як уповноваженим органом з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі не вжито заходів щодо оскарження у суді та визнання недійсними результатів електронних торгів арештованим майном від 31 березня 2016 року з продажу лоту № 132812.

Позивач є одним із спеціальних субєктів делегованих ОСОБА_2 України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" владних повноважень.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що Прокурор обґрунтовано звернувся з даним позовом в інтересах держави в особі Позивача (що було й доведено місцевим господарським судом в оспорюваному рішенні), та відхиляє відповідні, вищеописані в даній постанові заперечення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду Верховного суду від 8 травня 2018 року в справі № 918/376/17 (з аналогічними сторонами та предметом спору, тільки інший обєкт продажу).

Що ж стосується посилань Відповідача 3 в своїй апеляційній скарзі та безпосередньо в судовому засіданні на те, що Позивачем не розмежовано позовних вимог щодо кожного із Відповідачем (а саме в даному спорі на переконання Відповідача 3, він є добросовісним набувачем та вважає безпідставним залученням його до участі в даній справі в якості співвідповідача), то колегія суддів зазначає наступне.

Предметом спору в даній справі є визнання недійсним електронних торгів арештованого майна від 31 березня 2016 року з продажу лоту № 132812 будівлі під розбирання автомобіля, літ. « 2Н-1», згідно протоколу № 153713, сформованого електронною системою «СЕТАМ» переможцем якого було визнано саме Відповідача 3.

Враховуючи те, що відчуження майна на спірних електронних торгах, як угода купівлі-продажу є багатостороннім правочином, і під час подання позову про оскарження результатів електронних торгів, то такий позов на переконання колегії суддів подається до всіх учасників цього правочину, з якими є матеріально-правовий спір, і ці сторони мають бути залучені до участі в справі. Відповідачами у такій справі, окрім організаторів електронних торгів, залучаються також і особа, яка визнана їх переможцем.

Отже, до участі в справі про визнання недійсним правочину, укладеного за результатами проведення електронних торгів, в якості відповідачів мають залучатися всі сторони правочину державна виконавча служба, організатор торгів та їх переможець.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 6 лютого 2018 року в справі № 911/845/17 та від 14 березня 2018 року в справі № 910/1454/17.

В той же час, аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Відповідно до статті 73 Господарського кодексу України, державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

Згідно до статті 74 Господарського кодексу України, державне комерційне підприємство є суб'єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

Статтею 120 Господарського кодексу України передбачено, що господарські об'єднання утворюються як асоціації, корпорації, консорціуми, концерни, інші об'єднання підприємств, передбачені законом. Концерном визнається статутне об'єднання підприємств, а також інших організацій, на основі їх фінансової залежності від одного або групи учасників об'єднання, з централізацією функцій науково-технічного і виробничого розвитку, інвестиційної, фінансової, зовнішньоекономічної та іншої діяльності. Учасники концерну наділяють його частиною своїх повноважень, у тому числі правом представляти їх інтереси у відносинах з органами влади, іншими підприємствами та організаціями. Учасники концерну не можуть бути одночасно учасниками іншого концерну.

У відповідності до статті 123 Господарського кодексу України, учасники об'єднання підприємств можуть вносити на умовах і в порядку, передбачених його установчими документами, майнові внески (вступні, членські, цільові тощо). Майно передається об'єднанню його учасниками у господарське відання або в оперативне управління на основі установчого договору чи рішення про утворення об'єднання. Вартість майна об'єднання відображається у його балансі. Господарське об'єднання має право утворювати за рішенням його вищого органу управління унітарні підприємства, філії, представництва, а також бути учасником (засновником) господарських товариств. Утворені господарським об'єднанням підприємства діють відповідно до положень цього Кодексу, інших законів та статуту підприємства, затвердженого об'єднанням. Об'єднання підприємств не відповідає за зобов'язаннями його учасників, а підприємства-учасники не відповідають за зобов'язаннями об'єднання, якщо інше не передбачено установчим договором або статутом об'єднання.

Розглядаючи позовну вимогу Прокурора щодо визнання недійсними результати електронних торгів із посиланням на те, що дане майно має статус «державної форми власності», саме в правовому полі нормативно-правового регулювання відносин з приводу державної форми власності, зважаючи на заперечення Відповідача 3 щодо форми власності спірного майна, колегія суддів акцентує увагу на статусі юридичної особи боржника державне підприємство, та зазначає наступне.

29 грудня 2010 року Постановою Кабінету Міністрів України № 1221 "Про утворення Державного концерну "Укроборонпром" утворено Позивача, до складу якого включено Третю особу 1 (том 1, а.с. 58).

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2011 року № 933 затверджено Статут Позивача (том 1, а.с. 59-65).

Відповідно до пункту 6 Статуту Позивач діє на принципах повної господарської самостійності та самоокупності, несе відповідальність за результати своєї діяльності та виконання зобовязань.

Пунктами 8-9 Статуту визначено, що: Позивач не несе відповідальність за зобовязаннями його учасників; Учасники не несуть відповідальності за зобовязаннями Позивача.

Згідно пункту 13 Статуту Позивача: учасники зберігають статус юридичної особи та профіль діяльності; учасники Позивача зберігають господарську самостійність з урахуванням обмежень, передбачених законодавством та цим Статутом; Позивач відповідно до законодавства регулює провадження наукової, проектної, виробничої, фінансової, цінової, інвестиційної, інноваційної, зовнішньоекономічної та іншої діяльності його учасників, повязаної з розробленням, виготовленням, реалізацією та обслуговуванням товарів військового та спеціального призначення.

Пунктом 29 Статуту передбачено, що майно Позивача становлять відображені в його балансі оборотні та необоротні активи, що є державною власністю; Позивач володіє, користується та розпоряджається майном на праві господарського відання відповідно до мети своєї діяльності в установленому законодавством порядку.

3 жовтня 2012 року наказом Позивача № 199 затверджено Статут Третьої особи 1 (том 1, а.с. 69-75).

Відповідно до пункту 3.1 Статуту Третьої особи 1, вона є юридичною особою, набуває прав та обовязків юридичної особи з дати включення його до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Згідно пункту 3.6 Статуту Третьої особи 1, підприємство несе відповідальність за своїми зобов'язаннями всіма належними йому коштами та іншим майном, на яке згідно із чинним законодавством України може бути звернене стягнення.

У відповідності до пункту 3.7 Статуту Третьої особи 1, держава та Позивач не несуть відповідальності за зобов'язаннями третьої особи, крім випадків передбачених Господарського кодексу України та іншими законами України.

Третя особа 1 не несе відповідальності за зобов'язаннями держави та Позивача.

Пунктом 4.1 Статуту Третьої особи 1 передбачено, що майно Третьої особи 1 є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

У відповідності до пункту 4.4 Статуту Третьої особи 1, підприємство в установленому законодавством порядку забезпечує оформлення та державну реєстрацію речових прав на об'єкти, права на які підлягають державній реєстрації.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства, в площнні пункту 4.4 Статуту Третьої особи 1, колегія суддів приходить до висновку, що реалізоване 31 березня 2016 року, через систему електронних торгів, арештоване майно - лот № 132812 на момент його продажу, не було зареєстровано право господарського відання спірним майном за Третьою особою 1.

Відповідно до частини 1 статті 133 Господарського кодексу України, основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 136 Господарського кодексу України, право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Наведене кореспондується з пунктом 5 розділу 8 Статуту Третьої особи 1, в якому зазначено, що Позивач веде облік об'єктів державної власності, що перебувають у його управлінні, здійснює контроль за ефективністю використання та контроль за збереженням таких об'єктів.

Колегією суддів встановлено, що на час примусового продажу шляхом проведення електронних торгів право власності на обєкт нерухомості, що становив предмет продажу, було зареєстровано за державою в особі Позивача.

Так, 28 грудня 2015 року Рівненським міським управлінням юстиції було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер № 51058554 на будівлю під розбирання автомобілів (літ.2Н-1) Рівненська область м. Рівне, вулиця Соборна, будинок 364В, загальна площа 324,6 кв.м., форма власності державна, розмір частки 1, власник Держава Україна в особі Позивача (том 1,а.с. 85).

Відповідно до статті 7 ОСОБА_2 України "Про особливості управління обєктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" та пункту 4.7 Статуту Третьої особи 1, відчуження підприємством майнових об'єктів, що належать до основних фондів, здійснюється виключно на конкурентних засадах за погодженням з Позивачем в порядку встановленому законодавством. Відчуження нерухомого майна підприємства здійснюється в установленому порядку за погодженням з Фондом державного майна України.

Відповідно до частини 1 статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Так, Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, яка діяла на момент проведення оспорюваних торгів), зокрема стаття 3, встановлює, що Державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього ОСОБА_2, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до пункту 37 частини 8 діючого на момент проведення вказаних електронних торгів Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМ України від 17 жовтня 2013 року № 868: документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняте власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном.

Таким чином, права господарського відання на нерухоме майно, яке використовується Заводом у своїй господарській діяльності, підлягає державній реєстрації.

Однак, досліджуючи Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек та Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 364В), вбачається що реалізований 31 березня 2016 року об'єкт нерухомого майна станом на 31 березня 2016 року перебував у власності Держави Україна в особі Позивача.

Відомостей щодо державної реєстрації Третьою особою 1 права господарського відання на вказані об'єкти нерухомого державного майна не встановлено.

При цьому, колегія суддів констатує, що навіть проведення державної реєстрації щодо закріплення за Третьою особою 1 спірного майна на праві господарського відання ніяким чином не змінює форми та статусу спірного майна, яке має державну форму власності.

Поряд з тим, розглядаючи даний спір щодо визнання недійсним результатів електронних торгів, колегія суддів звертає увагу, що в даному випадку не оскаржуються дії державного виконавця чи будь-які порушення процедури проведення торгів, а саме акцентується увага на тому, що майно яке перейшло у приватну власність за результатами даних торгів, зважаючи на свій правовий титул «державна форма власності» не може бути предметом договору купівлі-продажу та має мораторій щодо примусової реалізації такого майна.

Водночас Відповідач 3 акцентує увагу в своїй апеляційній скарзі на тому, що спірне майно закріплене за Третьою особою 1 на праві господарського відання, підтвердженням чого на його думку є статут, що наділяє таке майно правом його вільного відчуження.

Між тим, судова колегія не погоджується з такими твердженнями апелянта з огляду на наступне.

Право власності це сукупність правових норм, що регулюють суспільні відносини з володіння, користування і розпорядження майном.

Володіння це фактична наявність речі в господарстві власника та його можливість впливати на неї безпосередньо.

Користування це право вилучати з речей їхні корисні властивості.

Розпорядження це право визначати юридичну або фактичну долю майна (наприклад, продавати, дарувати, обмінювати, переробляти, заповідати тощо).

У відповідності до ОСОБА_2 України «Про власність», розрізняють такі форми власності: державна, приватна та колективна.

Відтак ОСОБА_2 чітко закріплено форми власності, які діють в Україні, при цьому такої форми власності як оперативне управління даний закон не містить.

Водночас, частиною 1 статті 52 Господарського кодексу України визначено, що право оперативного управління це саме речове право суб'єкта господарювання, який здійснює некомерційну діяльність, тобто самостійну систематичну господарську діяльність, спрямовану на досягнення економічних, соціальних та інших результатів без мети одержання прибутку.

Змістом права опера тивного управління - є повноваження володіння, користування і розпорядження майном, закріпленим за суб'єктом господарю вання власником (уповноваженим ним органом). Проте реалі зація зазначених повноважень здійснюється у межах, встанов лених законами, а також власником майна (упов новаженим ним органом).

Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за субєктом господарювання, здійснює контроль за використанням та збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений орган. Має право вилучати у субєкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується та майно, що використовується не за призначенням.

Право господарського відання і оперативного управління захищається законом аналогічно до положень, що встановлені для захисту права власності. Господарюючий субєкт, що знаходиться в певній залежності від держави повинен бути відмежований від втручань з її боку в оперативну господарську діяльність.

Право оперативного використання характеризується тим, що субєкт господарювання здійснюючи некомерційну господарську діяльність володіє, користується і розпоряджається майном, але тільки за призначенням і цілями фінансування, при цьому особливо обмеженим тут є повноваження по розпорядженню майном.

З огляду на зазначене судова колегія зазначає, що Відповідачем 3 підмінюються поняття щодо форми власності та речового права субєкта господарювання.

Адже встановлену форму власності майна, а саме державну, не можна підмінити оперативним управлінням, оскільки таке майно тільки може бути передане для здійснення речового права щодо володіння, користування та розпорядження з обмеженим правом щодо розпорядження таким майном.

В той же час, відповідно до акту від 29 грудня 2011 року, який наявний в матеріалах справи, приймання-передачі Третьої особи 1 зі сфери управління Міністерства оборони України в управління Позивача, здійснено приймання-передачу Третьої особи 1 (яка розташована за адресою: 33024, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Соборна, 364) та перебуває у сфері управління Міністерства оборони України і передається в управління Позивача (том 1, а.с. 118-119). Однак в даному Акті зазначене про передачу даного майна до сфери управління Третьої особи 1, а не у її власність (змінючи при цьому форму власності такого майна).

Що стосується посилання Відповідача 3 та Відповідача 2 в своїх апеляційних скаргах як на підставу закріплення майна за Третьою особою 1 на Форму № 2б (д), то судова колегія зазначає, що дані відомості засвідчують лише про перебування спірного майна саме на балансі Третьої особи 1, де чітко закріплено статус Третьої особи 1 як «Балансоутримувача», а не власника такого майна (том 1, а.с. 120-128), що на переконання колегія суддів в котре підтверджує те, що спірне майно перебувала в державній формі власності з особливим режимом речового права щодо нього.

Окрім того, відповідно до частини 9 статті 11 ОСОБА_2 України «Про управління обєктами державної власності» нерухоме майно об'єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може бути відчужене, вилучене, передане до статутного капіталу господарських організацій і щодо такого майна не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження.

Статтею 1 ОСОБА_2 України "Про приватизацію державного майна" (діючого на момент проведення вказаних електронних торгів) визначено, що під приватизацією державного майна слід розуміти платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований обєкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього ОСОБА_2, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 15 ОСОБА_2 України "Про приватизацію державного майна", одним із способів приватизації державного майна є продаж обєкта приватизації на аукціоні (у тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни) та через проведення електронних торгів як різновиду аукціону відповідно. Оскільки Загальними положеннями Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року № 656/5, визначено, що електронними торгами є прилюдні торги (аукціон), що здійснюються в електронній формі в Системі електронних торгів (СЕТАМ).

В свою чергу, частиною 2 статті 5 ОСОБА_2 України "Про приватизацію державного майна" встановлено, що приватизації не підлягають обєкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства, зокрема, обєкти та майно, які забезпечують обороноздатність держави.

Зазначені обєкти державної власності не підлягають приватизації незалежно від їх включення до Переліку обєктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Верховною Радою України.

Так, згідно з пунктом 2.2 Статуту Третьої особи 1, діяльність у сфері оборони, виробництво зброї та боєприпасів, розробка, виробництво засобів технічного обслуговування для ремонту бронетехніки та іншого озброєння тощо є предметом діяльності Третьої особи 1.

Відповідно до пункту 17 Статуту Позивача, Позивач утворений з метою забезпечення ефективного функціонування та управління суб'єктами господарювання державного сектору економіки, які провадять господарську діяльність у сфері розроблення, виготовлення, реалізації, ремонту, модернізації та утилізації озброєння, військової і спеціальної техніки та боєприпасів і беруть участь у військово-технічному співробітництві з іноземними державами.

Таким чином, на переконання колегія суддів під час реалізації 31 березня 2016 року об'єктів нерухомого майна державної власності (лот № 132812) шляхом проведення електронних торгів допущено порушення норм чинного законодавства (а саме продано спірне майно яке відноситься до державної форми власності), що є підставою для визнання результатів вищезазначених електронних торгів від 31 березня 2016 року (зважаючи на те, що вони за своєю формою є правочином) недійсними.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних (електронних) торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення таких торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна, а відтак є правочином.

Такий висновок узгоджується й з нормами статей 650, 655 та частиною 4 статті 656 Цивільного кодексу України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги.

Ураховуючи те, що відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених частинами 1, 3 та частинами 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу, зокрема, у звязку з невідповідністю змісту правочину Цивільному кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами торгів, а відтак, на переконання колегія суддів результати електронних торгів, внаслідок яких Державним підприємством "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України в системі електронних торгів арештованим майном реалізовано лот № 50153 - комплекс будівель (що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 364В), з порушенням закону, підлягають визнанню недійсними.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги Відповідача 1 та Відповідача 2 відносного того, що дані кошти з реалізації арештованого майна були спрямовані саме на покриття боргів із заробітної плати, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до акту опису й арешту майна від 18 жовтня 2012 року (том 1, а.с. 174) з Третьої особи 1, як боржника, підлягало до стягнення на користь юридичних осіб та фізичних осіб боргу на загальну суму 10 614 532 грн 41 коп., в тому числі заборгованості по заробітній платі 945 584 грн.

Колегією суддів встановлено, що кошти за придбане нерухоме майно перераховані Відповідачем 3 на рахунок Відповідача 1 у повному обсязі.

Згідно з Статутом Третьої особи 1 воно є засноване на державній власності, діє як учасник Позивача, і майно, яке є предметом цього спору, перебувало на праві господарського відання у

Третьої особи 1.

Відповідно до статті 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

За змістом статті 1 ОСОБА_2 України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державного підприємства.

Згідно зі статті 2 ОСОБА_2 України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов'язань боржника з перерахування фондам загальнообов'язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Також слід врахувати, що Конституційний Суд України у пункті 3.3 рішення від 10 червня 2003 року в справі № 1-11/2003 за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ОСОБА_2 України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» (справа про мораторій на примусову реалізацію майна) роз'яснив, що за змістом статті 2 ОСОБА_2 України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» мораторій не поширюється на відчуження рухомого та іншого майна підприємств, що не забезпечує ведення їх виробничої діяльності, а також на продаж об'єктів нерухомого майна та інших засобів виробництва, що забезпечують виробничу діяльність підприємства-боржника у процедурі його санації (статті 20 ОСОБА_2 України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Таким чином, дія мораторію не поширюється тільки на оборотні активи, а також інші активи, призначені для реалізації чи споживання протягом операційного циклу або протягом дванадцяти місяців із дати складення балансу.

З огляду на вид і склад майна, яке було реалізоване з прилюдних торгів, посилання Відповідача 3 на те, що спірне нерухоме майно не забезпечувало ведення виробничої діяльності боржника Третьої особи 1, як на підставу для незастосування мораторію, не відповідають вимогам закону.

Із акту опису й арешту майна державного виконавця вбачається, що арешт на майно боржника було накладено не тільки для реалізації погашення заборгованості по заробітній платі а й в тому числі заборгованості щодо інших стягувачів (юридичних осіб).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що зведене виконавче провадження із включенням до нього виконавчих документів про стягнення боргів, які підпадають під дію мораторію, призвело до недотримання заборони на примусову реалізацію майна державного підприємства і неможливо розмежувати у реалізованому майні частину, яка стосується задоволення вимог, що не підпадають під дію мораторію.

Крім того, Відповідачем 1 не врахувано, що з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено інший порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства.

Відповідно до статті 4 ОСОБА_2 України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному ОСОБА_2 України "Про виконавче провадження" з урахуванням особливостей, встановлених цим ОСОБА_2. У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ОСОБА_2 України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" є спеціальними щодо спірних правовідносин, а оскільки цей закон був прийнятий пізніше, то за загальним правилом повинні застосовуватись його положення, на відміну від норм ОСОБА_2 України "Про виконавче провадження".

Тому, судова колегія враховуючи статус юридичної особи боржника - державне підприємство, зважаючи на положення статті 4 ОСОБА_2 України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", приходить до висновку, що проведені прилюдні торги є правочином, що вчинений за відсутності необхідного у Відповідача 1 обсягу цивільної дієздатності. Більш того, зважаючи на пункт 1 Статуту Позивача, заборона на застосування примусової реалізації спірного майна встановлена також і приписами ОСОБА_2 України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна".

Дана правова позиція також наведена в постановах Верховного суду України від 24 червня 2015 року у справі № 914/2062/14, від 24 червня 2015 року у справі № 3-262гс15.

При цьому суд ще раз констатує наявність і інших підстав, що встановлені вище в даній судовій постанові апеляційного господарського суду.

Що ж стосується посилання Відповідача 3 в своїй апеляційній скарзі та в судовому засіданні на листи Позивача та Третьої особи 1 щодо надання згоди на відчуження спірного майна в рахунок погашення боргів по заробітній платі (том 2, а.с. 53-59), то колегія суддів вважає їх зміст безпідставним та неправомірним з огляду на таке.

По-перше, такі листи носять лише рекомендацій характер і не мають статусу офіційних документів, по-друге ніякі норми діючого законодавства не наділяють таким широким спектром повноважень директорів Державних підприємств вільного волевиявлення щодо розпорядження державним майном, котре перебуває не в їхній приватній власності, а у власності держави, що на переконання колегія суддів свідчить про перевищення своїх повноважень такими директорами під час написання таких листів, а не про факт виникнення з таких листів певного права.

З врахуванням серйозності та важливості основного доводу Позивача, що спірна угода була вчинена щодо розпорядження державним майном, Північно-західний апеляційний господарський суд повно, всебічно та об'єктивно дослідив всі доводи та докази Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3 як вищевказані, так і інші, наведені у позові та апеляційних скаргах (зокрема і, щодо закріплення даного майна за Третьою особою 1 на праві оперативного управління), як кожний окремо, так і, головне, у їх комплексі та сукупності на підтвердження чи непідтвердження недійсності результатів електронних торгів.

Відтак, з огляду на усе вищеописане в даній судовій постанові, доводи наведені Відповідачем 1, Відповідачем 2 та Відповідачем 3 в апеляційних скаргах колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та усім вищеописаним в даній судовій постанові.

З огляду на усе вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог Позивача щодо визнання недійсним результатів електронних торгів.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак апеляційний господарський суд залишає оспорювань рішення без змін з огляду на його законність і обгрунтованість, а також те, що при прийнятті даної постанови, Північно західним апеляційним господарським судом не встановлено обставин, що б вказували на необхідність скасування даного рішення (в розумінні частини 4 статті 269 ГПК України).

Відтак, виносячи дану судову постанову та враховуючи те, що апеляційним господарським судом залишено без задоволення апеляційні скарги Відповідача 1, відповідача 2 та Відповідача 3 апеляційний господарський суд, відповідно статті 129 ГПК України, залишає судовий збір за розгляд апеляційної скарги за Відповідачем 1, Відповідачем та Відповідачем 3.

Керуючись статтями 129, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнежитлобудінвест" на рішення Господарського суду Рівненської області від 13 листопада 2018 року в справі № 918/410/18 - залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на рішення Господарського суду Рівненської області від 13 листопада 2018 року в справі № 918/410/18 - залишити без задоволення.

3. Апеляційну скаргу Державного підприємства "СЕТАМ" на рішення Господарського суду Рівненської області від 13 листопада 2018 року в справі № 918/410/18 - залишити без задоволення.

4. Рішення Господарського суду Рівненської області від 13 листопада 2018 року в справі № 918/410/18 - залишити без змін.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

7. Справу № 918/410/18 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складено 7 лютого 2019 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Бучинська Г.Б.