ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2019 року м.Дніпро Справа № 904/9478/17

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецова В.О.,

суддів Вечірка І.О., Березкіної О.В.,

секретар судового засідання Крицька Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Криворізька Теплоцентраль" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2018 (повне рішення складено 17.10.2018, суддя Примак С.А.) у справі

за позовом ОСОБА_1, м.Кривий Ріг

до Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" , м.Кривий Ріг,

про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просила визнати незаконним та скасувати наказ №254к від 17.10.2017 про припинення трудового договору та поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу праці Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" з дати звільнення; стягнути з стягнути з Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" середній заробіток за час вимушеного прогулу на дату ухвалення рішення (станом на 02.11.2017 складає 8040грн.).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2018 у даній справі позов задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано наказ №254к від 17.10.2017 про припинення трудового договору та поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу охорони праці Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" з дати звільнення. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8 040,00 грн. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" на користь державного бюджету 3 524,00 грн. судового збору.

Зазначене рішення обґрунтовано посиланням на те, що звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України є неправомірним.

Не погодившись із згаданим рішенням, Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Скаржник вважає, що судом не було враховано тієї обставини, що на момент звільнення позивача саме з підстав встановлених п. З ст. 40 КЗпП України, такі факти як системність не виконання позивачем обов'язків, покладених на нього трудовим договором або ПВТР як і раніше застосовані до нього заходи дисциплінарного стягнення, мали місце.

В діях відповідача по відношенню до позивача відсутні порушення, оскільки факту незаконного звільнення або незаконного переведення на роботу не вбачається, відтак, на думку апелянта, відсутні правові підстави для поновлення позивача на роботі і автоматично в розумінні ч.2 ст.235 КЗпП України, не вбачається підстав виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Матеріалами справи підтверджується, що відносно відповідача - ПАТ "Криворізька теплоцентраль" (AT "Криворізька теплоцентраль") Господарським судом Дніпропетровської області здійснювалося провадження у справі про банкрутство №904/128/17 на стадії розпорядження майном, що визначає спеціальний порядок розгляду спорів, стороною яких є відповідач-боржник, та зумовлює їх концентрацію в межах справи про банкрутство, так як результат розгляду таких спорів може впливати на права та обов'язки боржника та його кредиторів, в тому числі кредиторів по заробітній платі.

Скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції про прийняття даного спору до провадження господарським судом у звичайному позовному провадженні, оскільки задоволення позову позивача в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за своєю правовою природою є вимогою до боржника, яка стосується формування конкурсної маси боржника-відповідача за рахунок грошових вимог кредиторів, в тому числі кредиторів по заробітній платі, та можливостей їх погашення за рахунок активів боржника у справі про банкрутство №904/128/17.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач вважає судове рішення законним, обґрунтованим та ухваленим з дослідженням всіх належних доказів та з правильним застосуванням норм матеріального права, без порушення норм процесуального права, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

29.01.2019 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи таке.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.20 ГПК України суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі спори з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство.

Судом першої інстанції встановлено, що відносно Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" Господарським судом Дніпропетровської області 23.03.2017 порушено провадження у справі № 904/128/17 про банкрутство.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працювала на посаді начальника служби охорони праці ПАТ «Криворізька теплоцентраль» з 27.12.2013.

17.10.2017 позивач була звільнена за систематичне невиконання обов'язків, покладених трудовим договором п. 3 ст. 40 КЗпП України (наказ № 254к від 17.10.2017).

Як зазначає у своєму відзиві відповідач, систематичне невиконання Позивачем своїх обов'язків, покладених на нього трудовим договором, посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку підтверджується по-перше Наказом № 472 від 29.08.2017, у відповідності до якого ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності по факту невиконання нею своїх посадових обов'язків та по-друге актом за результатами службового розслідування від 03.10.2017, у відповідності до якого було запропоновано позивача притягнути до дисциплінарної відповідальності.

17.10.2017 відповідач надав письмову пропозицію позивачу перевестися на посаду інженера з безпеки руху Транспортного цеху. Від вказаної пропозиції Позивач відмовилася.

17.10.2017 на засіданні президії профспілкового комітету ПАТ "Криворізька теплоцентраль", яке оформлено Протоколом № 41 від 17.10.2017, було постановлено надати згоду на звільнення позивача згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України.

У зв'язку з цим відповідач зазначає, що в його діях відсутні порушення, оскільки факту незаконного звільнення або незаконного переведення на іншу роботу не вбачається та просить суд відмовити у задоволенні позову.

Вимогами частини шостої статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КзпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Вказану правову норму відповідачем зазначено як підставу для звільнення позивача.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 роз'яснено, що за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Під систематичним невиконанням трудових обов'язків мається на увазі неодноразове здійснення працівником цих вчинків.

Таким чином, для звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов'язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше. Тобто працівник і раніше (до моменту вчинення проступку, за який його роботодавець прагне звільнити за п. 3 ст. 40 КЗпП) порушував трудову дисципліну, не виконував своїх посадових обов'язків, у результаті чого до нього застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. При цьому маються на увазі не заходи громадського впливу, а саме стягнення, передбачені законодавством, які не погашені строком давності (з часу їх накладення пройшло менше року), зокрема, догана, оголошена наказом роботодавця.

Статтею 147 КЗпП України встановлено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно ч.ч. 2, 4 ст. 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Наказ про звільнення ОСОБА_1 №254к від 17.10.2017 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було винесено відповідачем після постановлення наказу № 472 від 29.08.2017 про оголошення ОСОБА_1 догани.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.02.2018 по справі № 212/5357/17, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.06.2018 визнано незаконним та скасовано наказ публічного акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» № 472 від 29.08.2017 про оголошення ОСОБА_1 догани.

Факти, встановлені зазначеними судовими рішеннями, в силу ч.4 ст.75 ГПК України, мають преюдиційне значення для вирішення даного спору.

Враховуючи відсутність в діях позивача ознак систематичного невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку та посадовою інструкцією, колегія суддів вважає, що звільнення ОСОБА_1 на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України є неправомірним.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Встановивши наведені обставини, приймаючи до уваги скасування у судовому порядку наказу № 472 від 29.08.2017, який був підставою для звільнення позивача, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про скасування наказу №254к від 17.10.2017 про звільнення позивача та поновлення позивача на посаді начальника відділу охорони праці ПАТ "Криворізька теплоцентраль".

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП України).

Правила обчислення середнього заробітку передбачені ч.2 ст.235 КЗпП України, ст.27 Закону України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок).

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Пунктом 5 ч. 2 ст. 54 ГПК України (станом на дату подачі позовної заяви в редакції до 15.12.2017) передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; законодавство, на підставі якого подається позов.

Аналогічна норма міститься в п. 3 ч. 3 ст. 162 ГПК України (в редакції від 15.12.2017) в якій закріплено, що позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Нормами ч. 2 ст. 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу на дату ухвалення рішення (станом на 02.11.2017 складає 8 040,00 грн.).

Нормами п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України передбачено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання. Проте, позивач своїм правом не скористався.

Як вбачається з розрахункового листа позивача та довідки, наданої відповідачем за серпень 2017 року ОСОБА_1 було отримано 4708,95 грн., за вересень 2017 року - 11 383,34 грн.

Отже, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 699,66 грн. (4708,95 грн.+ 11383,34 грн./ 23).

У даному випадку розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.10.2017 по 02.11.2017 становить 8 395,98 грн. (699,66 грн. х 12 робочих днів).

Приймаючи до уваги, що суд не може вийти за межі позовних вимог, господарським судом обґрунтовано задоволено позовну заяву в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 8,040 грн.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням, сума якого судом першої інстанції вірно визначена згідно наведених вище норм КЗпП України та Порядку.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на службову записку заступника начальника Служби безпеки Філіпчука О.В. від 25.09.2017, на підставі якої підприємством відповідача було видано наказ № 536 від 27.09.2017 "Про проведення службового розслідування" та акт службового розслідування від 03.10.2017, оскільки відповідно до ч.4 ст.149 КЗпП України стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівнику під розписку. Докази притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за порушення, встановлені у акті службового розслідування від 03.10.2017, в матеріалах справи відсутні.

Щодо доводів апелянта по необхідність розгляду даного позову в межах провадження у справі №904/128/17 про банкрутство ПАТ "Криворізька теплоцентраль", колегія суддів приймає до уваги наступне.

Положеннями ч.4 ст.10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що до компетенції суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, віднесено вирішення усіх майнових спорів з вимогами до боржника.

Статтею 12 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) та статтею 20 ГПК України (в редакції після 15.12.2017) розгляд спорів з майновими вимогами до боржника, щодо якого порушено справу про банкрутство, віднесено до підвідомчості господарських судів. При цьому, перелік таких майнових вимог законодавцем не обмежено.

Частиною 9 статті 16 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) встановлено, що справи у майнових спорах до боржника віднесено до виключної компетенції господарського суду у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Приписами ч.9 ст.30 ГПК України (в редакції після 15.12.2017) передбачено виключну підсудність справ у спорах з майновими вимогами до боржника господарському суду за місцезнаходженням боржника.

Отже, ГПК України в редакції, чинній на момент звернення позивача з позовом до відповідача-боржника у листопаді 2017 року, розгляд спорів з майновими вимогами до суб'єкта господарювання, який перебуває в процедурі банкрутства, та визначений позивачем в статусі відповідача у такому спорі, законодавцем було віднесено до підсудності господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, оскільки результат розгляду вимог майнового характеру до відповідача-боржника може мати наслідком зменшення його активів, збільшення кредиторської заборгованості та зачіпати права та інтереси кредиторів боржника, вимоги яких визнано судом та включено до реєстру.

Водночас, на час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції провадження у справі №904/128/17 про банкрутство ПАТ "Криворізька теплоцентраль" закрито ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2018.

Таким чином, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості скасувати рішення суду першої інстанції та направити матеріали справи для розгляду в мажах справи №904/128/17 про банкрутство ПАТ "Криворізька теплоцентраль".

При цьому колегія суддів враховує, що за змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Частиною 1 статті 3 ГПК України встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення. У справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

З урахуванням наведеного, судом апеляційної інстанції переглянуто позовну заяву ОСОБА_1 по суті та надано правову оцінку обґрунтованості заявленим вимогам.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Законом України "Про судовий збір" визначено правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" (в редакції на день подання позовної заяви) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору (ч.2 ст. 129 ГПК України).

З подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру розмір судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.п.1,2 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції станом на день подання позовної заяви).

Згідно ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції станом на день подання позовної заяви) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік" встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1.01.2017 - 1 600,00 грн.

Таким чином, за подання зазначеної позовної заяви підлягала сплаті сума судового збору у розмірі 3 200,00 грн., у зв'язку з чим рішення господарського суду в частині стягнення з відповідача в доход Державного бюджету суми судового збору за подання позовної заяви підлягає зміні.

Дійшовши висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів покладає витрати по сплаті судового збору на скаржника.

Керуючись ст.ст.269,275,277,281-283 ГПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги Акціонерного товариства "Криворізька Теплоцентраль" відмовити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2018 у справі №904/9478/17 змінити в частині стягнення судового збору на користь Державного бюджету, виклавши відповідну частину резолютивної частини в наступній редакції "Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" (50014, м. Кривий Ріг, вул. Електрична, 1; ) на користь Державного бюджету 3 200,00 грн. (три тисячі двісті) - судового збору." В іншій частині рішення залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Постанова складена у повному обсязі 06.02.2019.

Головуючий суддя В.О.Кузнецов

Судді О.В.Березкіна

І.О.Вечірко