ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1357/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Аленіна О.Ю., Богатиря К.В.

при секретарі - Лук'ященко В.Ю.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1

від 1 відповідача: не з'явився

від 2 відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу господарського суду Одеської області від 26.12.2018р., суддя в І інстанції Літвінов С.В., повний текст якої складено 28.12.2018р. в м. Одесі

у справі № 916/1357/18

за позовом: ОСОБА_2

до відповідачів:

1. Споживчого товариства „Право на відпочинок"

2. ОСОБА_3

про визнання недійсними довіреності, рішень загальних зборів членів та правління споживчого товариства, договору купівлі-продажу дачі

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року фізична особа ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Споживчого товариства „Право на відпочинок" та фізичної особи ОСОБА_3, в якому просив суд визнати недійсною довіреність від 01.07.2005 року № 1, видану Споживчим товариством «Право на відпочинок» ОСОБА_4 та підписану ОСОБА_5; визнати недійсним рішення загальних зборів Споживчого товариства «Право на відпочинок», оформлене протоколом від 30.09.2001 року № 3; визнати недійсним рішення загальних зборів Споживчого товариства «Право на відпочинок», оформлене протоколом від 25.03.2009 року № 11; визнати недійсним рішення загальних зборів членів споживчого товариства «Право на відпочинок», оформлене протоколом від 29.10.2017 року № 3/17; визнати недійсним рішення загальних зборів членів Споживчого товариства «Право на відпочинок», оформлене протоколом від 05.11.2017 року № 4/17; визнати недійсним рішення правління Споживчого товариства «Право на відпочинок», оформлене протоколом від 24.08.2017 року № 3/17; визнати недійсним рішення правління Споживчого товариства «Право на відпочинок», оформлене протоколом від 21.11.2017 року № 5/17; визнати: недійсним договір купівлі-продажу дачі АДРЕСА_1, та складається в цілому з одного дачного будинку літ. «Ж», загальною площею 58,2 кв. м., житловою площею 12,2 та надвірних господарських будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці, площею 0,0747 га, яка знаходиться у фактичному користуванні кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, що був укладений 08 листопада 2017 року між Споживчим товариством «Право на відпочинок» в особі виконавчого директора ОСОБА_6 та ОСОБА_3 та застосувати наслідки його недійсності.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що спір у даній справі є корпоративним та підвідомчій господарським судам, загальні збори членів споживчого товариства, на яких були прийняті спірні рішення, відбулись без дотримання процедури проведення зборів, встановленої статтею 15 Закону України «Про кооперацію» та статутом товариства. ОСОБА_2 не було повідомлено про дату, час і місце проведення та порядок денний загальних зборів членів товариства, у зв'язку з чим він не був присутнім на загальних зборах 30.09.2001 та 25.03.2009, також не мав можливості належним чином підготуватися до загальних зборів, до обговорення порядку денного загальних зборів, що унеможливило дотримання його законних прав як члена споживчого товариства «Право на відпочинок». Інформація про обрання головою правління споживчого товариства ОСОБА_5 на загальних зборах, які відбулися 30.09.2001, в порушення вимог Положення про державну реєстрацію суб'єктів підприємницької діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 740 «Про порядок державної реєстрації суб'єктів підприємницької діяльності», не була надана органу реєстрації, а, отже, всі подальші дії, що стосуються реєстрації внесення змін до інформації та/або до статутних документів споживчого товариства «Право на відпочинок», що були вчинені ОСОБА_5 в якості голови правління споживчого товариства, відповідно, не мають юридичної сили. Порядок надання Реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу був порушений з огляду на те, що довіреність № 1 від 01.07.2005 року від імені споживчого товариства була підписана ОСОБА_5, відомості про яку як про голову правління споживчого товариства «Право на відпочинок», відповідно до чинного на той час законодавства, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців не подавалися; не були належним чином перевірені повноваження представника з урахуванням того, що довіреність № 1 від 01.07.2005 року не містить повноважень на подання Реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу, Реєстраційну картку було подано не уповноваженою на те особою. Отже, Реєстраційна картка про підтвердження відомостей про юридичну особу була заповнена некоректно, подана не уповноваженою на те особою, на підставі довіреності, яка видана не уповноваженою особою, проте державний реєстратор не взяв до уваги ці факти та безпідставно вніс у 2005 році до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформацію з цієї Реєстраційної картки. Оскільки реєстраційні дії щодо внесення інформації до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців були внесені з порушеннями, фактично без перевірки повноважень представників, що здійснювали подачу відповідних документів до органів державної реєстрації, то вчинені у подальшому реєстраційні дії є незаконними, а, отже, незаконними є статут споживчого товариства «Право на відпочинок» в редакції від 31.01.2016 і, відповідно, всі рішення органів управління споживчого товариства. Оспорюваний договір купівлі-продажу дачі від 08.11.2017 був підписаний не уповноваженою на те особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності представника юридичної особи та не була уповноважена належним чином на підписання договору, отже підлягає визнанню судом недійсним з підстав, передбачених ч.ч. 1 та 2 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 26.12.2018 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Споживчого товариства „Право на відпочинок", ОСОБА_3 про визнання недійсними рішень загальних зборів членів Споживчого товариства „Право на відпочинок", довіреності та визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки цей спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_2 звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушенням норм процесуального права просить її скасувати, а справу направити для подальшого розгляду до господарського суду Одеської області.

Скаржник з посиланням на ст. ст. 52, 55, 111, 167 ГК України, ст. 14 Податкового кодексу України та положення Закону України «Про кооперацію» і Закону України «Про споживчу кооперацію» зазначає, що споживче товариство є неприбутковою організацією відповідно до податкового законодавства, проте з позиції господарського законодавства є суб'єктом некомерційної господарської діяльності та відповідно здійснює господарську діяльність, що має враховуватися при визначенні підсудності справи. Таким чином, позивач, як член споживчого товариства „Право на відпочинок", є носієм корпоративних прав, відповідно, позовна заява стосується корпоративних відносин, а тому розгляд позовної заяви належить до юрисдикції господарських судів згідно з ст. 20 ГПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржувану ухвалу місцевого суду залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою. При цьому, відповідач вказує те, що викладені в апеляційній скарзі твердження позивача не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідно до положень статуту споживчого товариства „Право на відпочинок", товариство є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між членами товариства; не є господарською організацією, оскільки не здійснює господарську діяльність спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність; у товариства не визначено розмір статутного капіталу, який був би поділений на відповідні частки, що надають можливість реалізації корпоративних прав учасників товариства.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги сторони в порядку передбаченому ст. ст. 120, 268 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте відповідачі не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду. Враховуючи, що частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційні скарги за відсутності в судовому засіданні представників відповідачів за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм процесуального права при винесенні оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Закриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Споживчого товариства „Право на відпочинок", ОСОБА_3 про визнання недійсними рішень загальних зборів членів Споживчого товариства „Право на відпочинок", довіреності та визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України місцевий господарський суд керувався приписами ст. ст. 3, 55, 167 ГК України, положеннями статуту споживчого товариства, та на підставі встановлених обставин даної справи дійшов висновку, що позивач за даним позовом не є носієм корпоративних прав, у зв'язку з чим заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 не є корпоративними, а тому ця справа не відноситься до юрисдикції господарських судів, згідно з ст. 20 ГПК України.

Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком місцевого суду про закриття провадження у даній справі, з огляду на таке.

Відповідно до пунктів 1 та 3 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Під час визначення підвідомчості (підсудності) справ цієї категорії необхідно керуватися поняттям корпоративних прав, визначеним частиною 1 статті 167 ГК України.

Згідно з частиною 3 статті 167 ГК України під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Частиною 1 статті 167 ГК України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до статті 55 ГК України господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Частиною 1 ст. 3 ГК України визначено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

З огляду на наведені положення статей 167, 55 ГК України корпоративні права характеризуються такими ознаками: 1) особа має частку у статутному капіталі господарської організації; 2) особа має права на участь в управлінні господарською організацією, 3) має право на отримання певної частини прибутку (дивідендів) господарської організації.

За змістом ч. 1 ст. 79 ГК України господарськими товариствами визнаються підприємства або інші суб'єкти господарювання, створені юридичними особами та/або громадянами шляхом об'єднання їх майна і участі в підприємницькій діяльності товариства з метою одержання прибутку.

Статтею 1 Закону України «Про господарські товариства» визначено, що господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. До господарських товариств належать акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про кооперацію" кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об'єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану.

Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Кооператив є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків та може мати печатки.

Статтею 2 цього Закону визначено, що споживчий кооператив (споживче товариство) - кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для організації торговельного обслуговування, заготівель сільськогосподарської продукції, сировини, виробництва продукції та надання інших послуг з метою задоволення споживчих потреб його членів.

Частиною 1 ст. 8 вказаного Закону встановлено, що статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність.

Відповідно до частини 1 статті 85 ЦК України непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками.

Згідно з п. 1.1. статуту споживчого товариства „Право на відпочинок", затвердженого загальними зборами споживчого товариства „Право на відпочинок" (протокол № 8 від 31.01.2016), товариство - це юридична особа, утворена на підставі рішення загальних зборів його членів від 03 травня 2001 року, створена шляхом реорганізації, є правонаступником дачно-будівельного кооперативу „Право на відпочинок", утворена на підставі добровільного об'єднання фізичних осіб - власників домоволодінь, колишніх членів дачно-будівельного кооперативу „Право на відпочинок", для реалізації їх права на оздоровлення та відпочинок, ведення спільної господарської діяльності з метою задоволення економічних, соціальних та споживчих потреб його членів та їх родин з експлуатації, використанню, управлінню місяцями загального використання та майном за адресою: АДРЕСА_1.

В п. 1.8. статуту споживчого товариства „Право на відпочинок" закріплено, що товариство є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між членами товариства. Господарче забезпечення діяльності товариства може здійснюватись власними силами товариства (шляхом самозабезпечення) або шляхом залучення на договірних засадах суб'єктів господарювання.

Отже, із статутних положень вбачається, що відповідач - споживче товариство „Право на відпочинок" не є господарською організацією, яка здійснює господарську діяльність спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Також слід зазначити, що статутом споживчого товариства „Право на відпочинок" розмір статутного капіталу, а також частку членів товариства у статутному капіталі (майні) товариства не визначено.

Таким чином, члени споживчого товариства „Право на відпочинок" не є носіями корпоративних прав, а відносини між членами споживчого товариства та споживчим товариством „Право на відпочинок" не є корпоративними. Відповідно, спір у даній справі між фізичною особою - членом споживчого товариства та споживчим товариством „Право на відпочинок" не є корпоративним та враховуючи положення статті 20 ГПК України, не відноситься до юрисдикції господарських судів.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до частин 2, 3 статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" місцеві загальні суди розглядають цивільні, кримінальні, адміністративні справи, а також справи про адміністративні правопорушення у випадках та порядку, визначених процесуальним законом. Місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

З огляду на те, що спір у даній справі не є корпоративним, не є спором, що виник з господарських правовідносин та не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а виник з цивільних правовідносин між фізичною особою - членом споживчого товариства та споживчим товариством „Право на відпочинок", позивач у справі не є суб'єктом господарювання в розумінні частини 2 статті 55 ГК України, а суб'єктний склад учасників даної справи відповідає положенням частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, то розгляд даної справи віднесено до юрисдикції загальних судів та має здійснюватись в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, оскаржувана ухвала господарського суду першої інстанції від 26.12.2018 про закриття провадження у даній справі за позовом ОСОБА_2 до Споживчого товариства „Право на відпочинок", ОСОБА_3 про визнання недійсними довіреності, рішень загальних зборів членів та правління споживчого товариства „Право на відпочинок", договору купівлі-продажу дачі, на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України, у зв'язку з тим, що цей спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

Викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника не можуть бути підставою для скасування ухвали місцевого суду, оскільки вони не спростовують висновків суду та фактично зводяться до незгоди із судовим рішенням.

Посилання скаржника в обґрунтування вимог апеляційної скарги на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 23.05.2018 у справі № 915/593/18 є неспроможним, оскільки цією постановою було встановлено зовсім інші обставини у зазначеній справі, ніж у даній справі.

Доводи скаржника про те, що споживче товариство є неприбутковою організацією відповідно до податкового законодавства, проте з позиції господарського законодавства є суб'єктом некомерційної господарської діяльності та відповідно здійснює господарську діяльність, що має враховуватися при визначенні підсудності справи і таким чином, позивач, як член споживчого товариства „Право на відпочинок", є носієм корпоративних прав, з посиланням на ст. ст. 52, 55, 111, 167 ГК України, ст. 14 Податкового кодексу України та положення Закону України «Про кооперацію» і Закону України «Про споживчу кооперацію», колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі доводи не спростовують встановлені апеляційним судом у даній справі обставини, що відповідно до положень статуту споживчого товариства „Право на відпочинок", товариство є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між членами товариства; не є господарською організацією, яка здійснює господарську діяльність спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність; статутом споживчого товариства розмір статутного капіталу, а також частку членів товариства у статутному капіталі (майні) товариства не визначено.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення питання щодо закриття провадження у даній справі у зв'язку з тим, що цей спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Керуючись статтями 253, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду Одеської області від 26 грудня 2018 року у справі № 916/1357/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15.02.2019р.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Аленін О.Ю.

Богатир К.В.