РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.01.2019Справа № 910/15988/16

За позовомЗаступника керівника Київської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Київської міської ради
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» 3. Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні
відповідачів1. Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войнарської Ірини Анатоліївни 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВЕСТ ПАРТНЕРИ»
провизнання недійсними договорів та зобов'язання вчинити дії
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

прокурор:Колодчина Р.В.
від позивача:Безносик А.О.
від відповідача 1:не з'явився
від відповідача 2:не з'явився
від відповідача 3:Рущак В.І.
від третьої особи 1:не з'явився
від третьої особи 2:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» (надалі - ТОВ «Преско-В»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» (надалі - ТОВ «Авалон Комерц Груп») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» (надалі - ТОВ «Аурум Інвест») про знання недійсними договорів та зобов'язання вчинити дії, а саме:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011 - нежитлової будівлі торгівельного призначення площею 260,10 кв.м. по АДРЕСА_1 у м. Києві, вартістю 112 350 грн., укладений між ТОВ «Преско-В» та ТОВ «Авалон Комерц Груп», посвідчений 29.12.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за № 8376;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015 - нежитлової будівлі торгівельного призначення площею 260,10 кв.м. по АДРЕСА_1 у м. Києві, укладений між ТОВ «Авалон Комерц Груп» та ТОВ «Аурум Інвест», посвідчений 25.07.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнаровською І.А.;

- зобов'язати ТОВ «Аурум Інвест» повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 260,10 кв.м. по АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівлі і споруд.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що реєстрація права власності на нежитлове приміщення здійснена ТОВ «Преско-В» на підставі неіснуючого рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали від 10.11.2010 у цивільній справі № 2-391/08, а тому договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 29.12.2011, укладений між ТОВ «Преско-В» та ТОВ «Авалон Комерц Груп», є нікчемним правочином, спрямованим на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.06.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2017, позов задоволено повністю, визнано недійсними договори купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011 та від 25.07.2015, зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 260,10 кв.м по АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на користь Прокуратури міста Києва 689,00 грн. витрат зі сплати судового збору, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» на користь Прокуратури міста Києва 1378,00 грн. витрат зі сплати судового збору, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» на користь Прокуратури міста Києва 2067,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.12.2017 скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2017, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва №05-23/3241 від 22.12.2018 призначено повторний автоматизований розподіл справи, за наслідками проведення якого для розгляду справи №910/15988/16 визначено суддю Босого В.П., що оформлено протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2017.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.12.2017 вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22.01.2018.

22.01.2018 представником відповідача 1 до канцелярії суду подано клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення Господарським судом міста Києва справи №910/18114/15 та Окружним адміністративним судом міста Києва справи №826/14017/15.

Судом в задоволенні вказаного клопотання було відмовлено з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадках об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Заявляючи вимогу у справі №910/15988/16 щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011, прокурор в її обґрунтування посилається на нікчемність договору, оскільки вказаний правочин спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою територіальної громади м. Києва та порушує публічний порядок, та просить застосувати наслідки його нікчемності - визнати недійсний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015 та повернути земельну ділянку Київській міській раді, в свою чергу, у справі № 910/18114/15 аналогічна вимога обґрунтована неправомірністю набуття Товариством обмеженою відповідальністю «Преско-В» права власності на спірний об'єкт нерухомості.

З викладеного вбачається, що підстави для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011 у справі №910/15988/16 та у справі №910/18114/15 є відмінними.

Вказані висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України від 29.03.2017 у даній справі, якою скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.12.2016 про зупинення розгляду даної справи до вирішення Господарським судом міста Києва справи №910/18114/15.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідача 1 про зупинення провадження у справі до вирішення Господарським судом міста Києва справи №910/18114/15.

Крім того суд відзначає, що дана справа не є пов'язаною зі справою Окружного адміністративного суду міста Києва справи №826/14017/15, оскільки вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна від 25.07.2015 заявлена з підстав незаконності договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011, а не з підстав правомірності первинних реєстраційних дій.

У зв'язку з наведеним, клопотання представника відповідача 1 про зупинення провадження у справі до вирішення адміністративної справи №826/14017/15 також не підлягає задоволенню.

22.01.2018 представником відповідача 1 до канцелярії суду також було подано клопотання про залишення позову в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011 без розгляду у зв'язку з тим, що на розгляді Господарського суду міста Києва перебуває справа із спору між тими ж самими сторонами, про той же самий предмет і з тих самих підстав.

Судом було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, оскільки встановлено, що підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29.12.2011 у даній справі є відмінними від підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу у справі №910/18114/15, що виключає можливість залишення позову в цій частині позовних вимог без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» про призначення судової експертизи, у справі №910/15988/16 призначено комплексну судову експертизу (почеркознавчу та технічну), проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Преско-В» попередньо оплатити вартість експертизи, докази чого надати в судове засідання, провадження у справі зупинено на час проведення судової експертизи.

08.11.2018 через канцелярію суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист №11176-11178/18-32, 11179-11181/18-33 від 06.11.2018, яким матеріали справи №910/15988/16 повернуто до Господарського суду міста Києва без проведення експертизи, у зв'язку з несплатою її вартості.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2018 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання.

10.12.2018 представником відповідача 1 до канцелярії суду подано клопотання про повторне направлення матеріалів справи для проведення судової експертизи, призначеної ухвалою суду від 12.03.2018.

Судом було відмовлено в задоволенні вказаного клопотання з огляду на те, що непроведення експертизи у даній справі було зумовлено саме нездійсненням відповідачем 1 попередньої оплати вартості такої експертизи.

При цьому, заявляючи клопотання про повторне направлення справи для проведення експертизи ТОВ «Преско-В» не гарантувало проведення такої оплати, а інші учасники судового процесу заперечували проти задоволення вказаного клопотання.

Більш того суд врахував, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

З урахуванням викладеного, судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача 1 про повторне направлення справи до експертної установи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Прокурор та представник позивача в судове засідання 28.01.2019 з'явилися, надали пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали повністю.

Представник відповідача 1, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання 28.01.2019 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, а його вступне слово по суті спору було заслухане судом в попередньому судовому засіданні.

В судове засідання представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №810.

Представник відповідача 3 в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

Представники третіх осіб, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З урахуванням викладеного, неявка представників відповідачів 1 та 2, а також третіх осіб, належним чином повідомлених про час та місце судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи по суті.

В судовому засіданні 29.01.2018 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали від 10.11.2010 у цивільній справі № 2-391/08 за позовом ТОВ «Преско-В» до ОСОБА_9 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, державним реєстратором КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» Коломієць О.Г. 07.07.2011 прийнято рішення про державну реєстрацію за ТОВ «Преско-В» права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 260,10 кв.м. по АДРЕСА_1.

29.12.2011 між ТОВ «Преско-В» (продавець) та ТОВ «Авалон Комерц Груп» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстровано в реєстрі за № 8376, відповідно до умов якого продавець передає, а покупець приймає у власність належну продавцю на праві власності нежитлову будівлю торгівельного призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 260,10 кв.м Нежитлова будівля торговельного призначання розташована на земельній ділянці площею 300,67 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1.

Відповідно до пункту 1 вказаного договору нежитлова будівля, що продається, належить продавцю на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали цього ж суду від 10.11.2010.

25.07.2015 між ТОВ «Авалон Комерц Груп» (продавець) та ТОВ «Аурум Інвест» (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською I.A. та зареєстровано в реєстрі за № 825, відповідно до п. 1.1 якого продавець продає (передає у власність), а покупець купує (приймає у власність) нежитлову будівлю торговельного призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 260,10 кв.м, реєстраційний номер об'єкт нерухомого майна: 0.

Згідно пункту 1.4 договору, нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 300,67 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку прокурора, підстав для визнання недійсними вказаних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, а також зобов'язання відповідача 3 повернути Київській міській раді спірну земельну ділянку, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівлі і споруд

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011 та 25.07.2015 недійсними прокурор вказує на те, що реєстрація права власності на нежитлове приміщення здійснена ТОВ «Преско-В» на підставі неіснуючого рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали від 10.11.2010 у цивільній справі № 2-391/08, а тому договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 29.12.2011, укладений між ТОВ «Преско-В» та ТОВ «Авалон Комерц Груп», є нікчемним правочином, спрямованим на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності. Враховуючи, що нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю, підлягає визнанню недійсним і договір купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015. Крім того, оскільки земельна ділянка, на якій розміщено спірний об'єкт нерухомості, зайнята самовільно, без будь-яких правовстановлюючих документів, то, за твердженням прокуратури, остання підлягає поверненню позивачу з приведенням її у придатний для використання стан.

Зокрема, прокурор вказує, що рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 у справі № 2-391/08 та ухвала Гребінківського районного суду Полтавської області від 10.11.2010 року у справі № 2-391/08, на підставі яких була проведена реєстрація права власності на об'єкт нерухомого майна за TOB «Преско-В», є підробленими.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В якості доказів не існування вказаних рішення та ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області прокурор вказує на лист Гребінківського районного суду Полтавської області №411/15-вих від 05.03.2015, наданим на запит прокуратури Деснянського району м. Києва.

Із вказаного листа вбачається, що справа №2-391/08 розглядалась даним судом за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_12 про визнання права власності на майно, тобто сторонами по даній справі були зовсім інші особи.

Також в матеріалах справи міститься лист Гребінківського районного суду Полтавської області №ЕП-140/17 від 25.05.2017, в якому зазначено, що починаючи із 2000 року та станом на 01.08.2014 цивільні справи, сторонами у яких були б TOB «Преско-В» та ОСОБА_9 до Гребінківського районного суду Полтавської області не надходили та не розглядалися.

Прокурор та позивач у наданих поясненнях зазначають, що за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, судові рішення у цивільній справі № 2-391/08 за позовом TOB «Преско-В» до ОСОБА_9 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, не обліковуються.

На думку прокурора, зазначені докази свідчать про не існування рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали від 10.11.2010 у цивільній справі № 2-391/08 за позовом TOB «Преско-В» до ОСОБА_9 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об'єкти нерухомого майна.

В той же час суд відзначає, що за змістом ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вбачається із постанови Вищого господарського суду України від 13.12.2017 у даній справі, якою скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.09.201, листи, на які посилаються суди попередніх інстанцій, не можуть бути належним та допустимим доказом підроблення вище вказаних судових рішень, а отже не повиннні братися господарським судом до уваги, оскільки підроблення таких рішень може доводитися іншими засобами доказування, зокрема в рамках кримінального провадження.

Крім того, у позові, прокуратура зазначала про те, що нею було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження №0000066 від 28.04.2015 за частиною 4 статті 358 Кримінального кодексу України, проведення якого доручено СВ Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Цей факт підтверджується відповідним витягом з ЄРДР, з якого чітко вбачається, що дане кримінальне провадження стосується саме рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали від 10.11.2010 у цивільній справі №2-391/08, і саме в рамках даного кримінального провадження повинні відбуватися всі необхідні процесуальні дії, за результатами яких можна буде вести мову про справжність таких судових рішень.

Із наданих прокурором в судових засіданнях пояснень вбачається, що в межах вказаного кримінального провадження №0000066 експертиза ідентичності підпису судді Гребінківського районного суду Полтавської області та відбитку печаток такого суду на рішенні від 20.10.2008 та ухвалі від 10.11.2010 у цивільній справі №2-391/08 не проводилася.

При цьому, прокурор заперечував і проти проведення такої експертизи в межах даної справи, що підтверджується його поясненнями в судових засіданнях та поданням апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у даній справі.

Таким чином, під час нового розгляду ні прокурором, ні позивачем не надано суду жодного нового належного та допустимого доказу на підтвердження факту підроблення рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали від 10.11.2010 у цивільній справі №2-391/08, і проти збирання таких доказів (зокрема, шляхом проведення відповідної експертизи) прокурор та позивач заперечували повністю.

Крім того, у позовній заяві прокурор вказує, що договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 29.12.2011, укладений між ТОВ «Преско-В» та ТОВ «Авалон Комерц Груп», є нікчемним правочином, спрямованим на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності, та вважається таким, що порушує публічний порядок.

Згідно з ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок (Постанова Верховного суду України від 13.04.2016 №6-1528цс15).

Так, при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Доводи прокурора про те, що спірний договір купівлі-продажу від 29.12.2011 є нікчемним в розумінні ст. 228 Цивільного кодексу України, як такий що порушує публічний порядок відхиляються судом, оскільки прокурором не доведено належними та допустимими доказами вини та обставин, з якими закон пов'язує нікчемність правочину внаслідок порушення публічного порядку - спрямованості правочину на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується прокурора, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Суд відзначає, що ні прокурором, ні позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання договорів від 29.12.2011 та від 25.07.2015 недійсними, а тому підстави для задоволення позову прокурора в цій частині відсутні.

Стосовно вимоги прокурора про зобов'язання ТОВ «Аурум Інвест» повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 260,10 кв.м. по АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівлі і споруд, суд відзначає наступне.

Як встановлено раніше, рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 у справі № 2-391/08 за TOB «Преско-В» було визнано право власності на вище вказаний об'єкт нерухомого майна, а ухвалою Гребінківського районного суду Полтавської області від 10.11.2010 року у справі № 2-391/08 було роз'яснено порядок виконання такого рішення суду.

Відтак, вказані судові рішення стали підставою для набуття TOB «Преско-В» права власності на вказаний об'єкт нерухомого майна.

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

На виконання рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 у справі № 2-391/08 та ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 10.11.2010 у справі № 2-391/08, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 07.07.2011 провело державну реєстрацію права власності на вище вказані об'єкти нерухомого майна за TOB «Преско-В».

Згідно пункту 3 статті 331 Цивільного кодексу України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

А відтак саме з моменту проведення державної реєстрації права власності на такий об'єкт нерухомого майна TOB «Преско-В» набуло право власності на вказаний об'єкт, і саме з цього моменту вказаний об'єкт нерухомого майна став повноцінними об'єктом цивільного обороту.

Відповідно до частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на об'єкт нерухомого майна було зареєстровано за TOB «Преско-В» у встановленому законодавством України порядку, чинним на момент такої державної реєстрації, відтак, після такої реєстрації у «Преско-В» виникло право власності на такий об'єкт, а тому вказаний об'єкт нерухомого майна не можна розглядати, як об'єкт самочинного будівництва, оскільки, відповідно до частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України, право власності на об'єкти самочинного будівництва не виникає, а, отже, на вказаний об'єкт не можуть поширюватись наслідки, встановлені статтею 376 Цивільного кодексу України.

Конституцією України та ст. 321 Цивільного кодексу України гарантується непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 386 Цивільного кодексу України закріплені засади захисту права власності, а саме те, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Положеннями ст. 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

На підставі викладеного суд звертає увагу на те, що зобов'язання ТОВ «Аурум Інвест» в даному випадку в примусовому порядку звільнити земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель та споруд, фактично означає знесення належного відповідачу 3 на праві власності майна, що є порушенням його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі №910/9259/17.

Згідно статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Основною метою положення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном, а також, з урахуванням того, що в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Новоселецький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 , а тому суд приходить до висновку, що обраний спосіб захисту у вигляді зобов'язання відповідача повернути спірну земельну ділянку шляхом звільнення від належної йому на праві власності будівлі призведе до недотримання справедливої рівноваги, що в даному випадку виключає можливість задоволення позовних вимог.

В процесі розгляду даної справи прокурором не надано суду стверджуючих пояснень з посиланням на відповідні докази в чому саме полягає суспільний інтерес, який би виправдовував як заходи позбавлення права власності відповідача 3, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Крім того, суд звертає увагу на те, що знесення нерухомого майна є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №21-1959а16).

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази своєчасного реагування та притягнення контролюючими органами за використанням і охороною земель у місті Києві щодо вжиття заходів передбачених законодавством України по відношенню до відповідача 3 з підстав самовільного будівництва нерухомого майна на спірній земельній ділянці.

Більш того, суд звертає увагу на те, що TOB «Преско-В» до моменту продажу вказаного об'єкту нерухомого майна було належним користувачем вказаної земельної ділянки, користувалося земельною ділянкою, вживало всіх необхідних дій для оформлення права користування такою земельною ділянкою, зокрема, листом Головного управління охорони культурної спадщини від 24.05.2007, проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки TOB «Преско-В» для реконструкції з подальшою експлуатацією та обслуговування торгівельного комплексу з благоустроєм прилеглої території на АДРЕСА_1 (2005 року), технічним звітом по встановленню зовнішніх меж землекористування за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, TOB «Преско-В» за користування вказаною земельною ділянкою регулярно сплачувало земельний податок

За змістом статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Частиною 6 статті 376 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Виходячи з положень частини 4 статті 376 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 212 Земельного кодексу України, обов'язок знесення самочинного будівництва та приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки, законодавцем покладено на особу, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №922/4379/16.

При цьому, ТОВ «Аурум Інвест» не є особою, до якої в розумінні вказаних вище норм чинного законодавства може бути пред'явлена вимога про знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки у придатний до використання стан, оскільки таке товариство придбало вже збудоване майно за відплатним правочином - договором купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015.

За таких обставин, вимога прокурора про зобов'язання ТОВ «Аурум Інвест» повернути Київській міській раді спірну земельну ділянку, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівлі і споруд, задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а отже такими, що задоволенню не підлягають повністю.

Крім того, заперечуючи проти позову, відповідач 1 просив суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові, у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи висновки суду щодо відсутності порушених інтересів держави в особі Київської міської ради зі сторони відповідачів, господарський суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, не застосовуючи при цьому позовну давність та наслідки її спливу.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на прокуратуру.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Київської міської ради відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 11.02.2019.

Суддя В.П. Босий