РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.02.2019Справа № 910/14722/18

Господарський суд міста Києва в складі: головуючого судді Бондаренко Г.П.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін справу №910/14722/18

За позовомПриватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО УКРАЇНА»
ДоПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО»
Простягнення 13 495,87 грн.

Без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «ІНГО УКРАЇНА» (далі - ПрАТ «АСК «ІНГО УКРАЇНА») звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПрАТ «СК «ВУСО») про стягнення 13 495,87 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі Генерального договору страхування по страхуванню засобів транспорту, цивільної відповідальності та від нещасних випадків №47-07 від 07.06.2007 р. внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля марки «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1, а тому позивачем отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач у справі.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 р. відкрито провадження у справі №910/14722/18 та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

04.01.2019 р. через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволенні з огляду на те, що позивачем розмір завданого збитку було визначено без врахування коефіцієнту фізичного зносу автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1, що в даному випадку підлягає врахуванню в силу п.п. 7.38, 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів з огляду на наявну інформацію про те, що автомобіль «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1, вже ремонтувався, а тому відповідачем було здійснено власний розрахунок суми страхового відшкодування за наслідками якого і виплачено позивачу кошти у розмірі 9 570,20 грн., які становлять розмір відновлювального ремонту автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу внаслідок його пошкодження у спірній ДТП. Крім цього, відповідач зазначає, що сума страхового відшкодування в відповідності до абз. 2 п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» необхідно зменшити на суму податку на додану вартість. Відповідач просив розглядати справу з викликом сторін, проте суд зазначає, що лана справа є малозначною у розумінні ч. 5 статті 12 ГПК України, а тому відповідно до ч. 1 ст. 247 та ч. 7 ст. 250 ГПК України підлягає розглядові тільки в порядку спрощеного провадження, а ухвалою суду від 12.12.2018 року було ухвалено розглядати справу без виклику представників сторін, а отже підстав для виклику представників сторін та призначення судового засідання за клопотанням відповідача суд не вбачає.

17.01.2019 р. через відділ діловодства суду від відповідача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач вказує, що на момент вчинення ДТП строк експлуатації автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 не перевищував строку, встановленого у п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а тому коефіцієнт фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

07.06.2007 р. між ЗАТ «АСК «ІНГО УКРАЇНА» (після зміни організаційно-правової форми - ПрАТ «АСК «ІНГО УКРАЇНА») (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Перша лізингова компанія» (далі - ТОВ «Перша лізингова компанія») (страхувальник), укладено Генеральний договір страхування по страхуванню засобів транспорту, цивільної відповідальності та від нещасних випадків №47-07 (надалі - Генеральний договір), предметом якого, серед іншого, є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству, пов'язані з володінням, використанням і розпорядженням засобами автотранспорту, що належать страхувальнику та передані лізингоодержувачу на умовах лізингу.

За цим Генеральним договором було застраховано майнові інтереси, пов'язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної життю, здоров'ю або майну третіх осіб та пов'язані з життям, здоров'ям і працездатністю водія та/або пасажирів, які перебувають у забезпеченому транспортному засобі на момент настання страхового випадку.

Відповідно до п. 7 Генерального договору розмір страхової суми за кожним застрахованим автомобілем зазначається у страховому полісі.

Термін дії генерального договору визначено у п. 15 - з 07.06.2007 р. на невизначений термін, але не менше одного року.

Згідно з бордеро №34_18 до Генерального договору, оформленого за заявкою страхувальника від 12.04.2018 р., позивачем було застраховано автомобіль «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1.

За умовами п. 7 Генерального договору для страхування вказаного транспортного засобу було оформлено поліс №250572412.18.

Як вбачається з матеріалів справи 05.05.2018 р. о 13 год. 30 хв. на проспекті Григоренка, 36 в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля марки «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля марки «Honda Civic», реєстраційний номер НОМЕР_2, а саме: ОСОБА_1, керуючи автомобілем марки «Honda Civic», реєстраційний номер НОМЕР_2, не врахувавши дорожньої обстановки допустив зіткнення з автомобілем марки «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2, у зв'язку з чим транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 31.05.2018 р. у справі №753/8879/18 встановлено порушення ОСОБА_1 вимог п. 2,3(б) 13.3 Правил дорожнього руху України, у зв'язку з чим його притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Згідно рахунку-акту виконаних робіт №441 від 08.06.2018 р., виставленого ФОП ОСОБА_3 вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля марки «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 17395,04 грн. з ПДВ.

Пунктом 21.2 Генерального договору визначено, що виплата страхового відшкодування здійснюється страхувальникові на розрахунковий рахунок, зазначений у заяві на виплату страхового відшкодування страхувальника. Відшкодування передбачених договором страхових витрат страхувальника, пов'язаних з страховим випадком здійснюється без урахування амортизаційного зносу запасних частин, деталей і обладнання, що підлягають заміні (п.п. 21.2.2 Генерального договору).

11.06.2018 р. страхувальник звернувся до позивача з заявою про виплату йому страхового відшкодування у розмірі 14 495,87 грн.

20.06.2018 р. позивачем був складений та підписаний страховий акт №1717077, згідно з якими пошкодження транспортного засобу марки «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в загальній сумі 14 495,87 грн. без врахування ПДВ.

На підставі складеного страхового акту позивач, виконуючи свої зобов'язання за Генеральним договором, перерахував на рахунок страхувальника суму страхового відшкодування в розмірі 14 495,87 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №6502 від 06.07.2018 р.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно зі ст. ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Отже, з огляду на положення ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» підставою для набуття позивачем права вимоги щодо виплати страхового відшкодування (в порядку заміни кредитора в зобов'язанні) є факт фактичної виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. Таким чином до позивача перейшло в межах виплаченої суми право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

З довідки Управління патрульної поліції у м. Києві №814262 вбачається, що транспортний засіб марки «Honda Civic», реєстраційний номер НОМЕР_2, яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди власнику автомобіля марки «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1, належить ОСОБА_1 та знаходився під його керуванням.

Згідно із ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина ОСОБА_1 встановлена в судовому порядку, а тому шкода, заподіяна внаслідок експлуатації автомобіля марки «Honda Civic», реєстраційний номер НОМЕР_2 відшкодовується ОСОБА_1, як власником цього транспортного засобу.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 уклав договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту, оформленого полісом АК №8395982 з ПрАТ «СК «ВУСО», предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем марки «Honda Civic», реєстраційний номер НОМЕР_2, який був діючим на момент ДТП - 05.05.2018 р.

Позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування №10563 від 01.08.2018 р. щодо спірного страхового випадку, у якій просив перерахувати суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 14 495,87 грн.

Відповідачем перерахування суми страхового відшкодування позивачеві здійснено частково в сумі 9570,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням №25651 від 15.11.2018 р. (позов подано до суду 02.11.2018 року)

При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідач повідомив, що ним cплату страхового відшкодування здійснено за вирахуванням суми франшизи - 1 000,00 грн., коефіцієнту фізичного зносу, що за розрахунком відповідача дорівнює 0,36 та суми ПДВ - 2 899,17 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 999 Цивільного кодексу України до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Водночас, як передбачено частиною третьою статті 985 Цивільного кодексу України, особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

При цьому, за приписами п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

За загальним правилом згідно з ст. 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Однак, спеціальні норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Положеннями статті 29 цього Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом із тим, порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 Цивільного кодексу України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, відповідач як страховик відповідальності винної у дорожньо-транспортній пригоді особи на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Враховуючи наведене, у справі, що розглядається, у відповідача, у зв'язку з настанням страхового випадку (ДТП), виник обов'язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (100 000,00 грн.) і в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, та за мінусом франшизи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 02.05.2018 р. у справі №910/6094/17, від 12.03.2018 р. у справі №910/5001/17, від 14.05.2018 р. у справі №910/5092/17, від 01.06.2018 р. у справі №910/20199/17, від 01.02.2018 р. у справі №910/22886/16 та від 02.10.2018 р. у справі №910/171/17.

Так, заперечуючи проти позовних вимог у поданому до суду відзиві відповідачем вказується на те, що позивачем розмір завданого збитку було визначено без врахування коефіцієнту фізичного зносу автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1, що в даному випадку підлягає врахуванню в силу п.п. 7.38, 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів з огляду на те, що складові частини автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1, декілька разів відновлювалися від попередніх ДТП, про що свідчить інформація в програмі "Audahistory" системи "Audatex".

Порядок оцінки шкоди, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу, визначено методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду Державного майна України 24.11.2003 №142/5/2092 (в редакції наказу від 24.07.2009 №1335/5/1159).

За змістом п.п. 7.36-7.39 Методики ринкова вартість окремої складової частини враховує її комплектність і фактичний технічний стан, умови, у яких вона експлуатувалася (зберігалася), особливості кон'юнктури ринку регіону. Ринкова вартість складової частини КТЗ з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу визначається за визначеною формулою з урахуванням ціни нової складової частини та коефіцієнта фізичного зносу. Значення коефіцієнта фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки. Винятком стосовно використання зазначених вимог є: якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

З огляду на викладені положення вбачається, що, дійсно, при визначенні вартості окремої складової частини транспортного засобу, строк експлуатації якої не перевищує 7 років (для легкових транспортних засобів, окрім виробництва країн СНД), значення коефіцієнта фізичного зносу не приймається таким, що дорівнює нулю, зокрема, у випадку якщо відповідна складова частина кузова відновлювалася ремонтом або має корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

Проте, суду не надано жодних доказів, які б підтверджували що автомобіль «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 експлуатувався в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний) та складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації, а наданий відповідачем витяг з Audahistory не є належним та допустимим доказом на підтвердження його доводів за відсутності інших первинних документів.

Отже, з наявних в матеріалах справи документів судом не встановлено наявності підстав для вирахування коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1, при визначенні розміру страхового відшкодування.

При цьому, враховуючи, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу, визначаючи розмір страхового відшкодування, яке відповідач, як страховик цивільно-правової відповідальності винної у дорожньо-транспортній пригоді особи, зобов'язаний виплатити потерпілому, слід враховувати фактичні витрати, розмір яких підтверджується відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля, та які підтверджують фактичний розмір понесених збитків.

Згідно з п. 1.6 Методики відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а відповідно до п. 2.3 Методики вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суд, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинен виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Відтак, визначення позивачем вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1, на підставі рахунку-акту виконаних робіт №441 від 08.06.2018 р., наданого Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, є правомірним.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25.07.2018 р. у справі №922/4013/17, від 13.03.2018 р. у справі №910/9396/17 та від 20.03.2018 р. у справі №911/482/17.

Як встановлено судом, позивач на підставі платіжного доручення №6502 від 06.07.2018 р. здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 14 495,84 грн., а тому враховуючи розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача, визначені полісом серії АК №8395982 розміри лімітів відповідальності та франшизи (1 000,00 грн.), суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу витрати в розмірі 13 495,87 грн.

Водночас, судом прийнято до уваги подане відповідачем до матеріалів справи платіжне доручення №25651 від 15.11.2018 р. про сплату частини заявленої до стягнення заборгованості в розмірі 9570,20 грн., яке було сплачене після подачу позову - 02.11.2018 року, однак до відкриття провадження у справі ухвалою від 12.12.2018 року.

Беручи до уваги добровільне часткове виконання відповідачем своїх зобов'язань, суд дійшов висновку щодо відсутності предмета спору між сторонами по даній справі в частині стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 9570,20 грн.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи, що предмет спору між сторонами відсутній в частині стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 9 570,20 грн., суд вважає, що провадження у справі в частині стягнення 9 570,20 грн. таким, що підлягає закриттю.

Разом з тим, оскільки матеріали справи не містять доказів сплати суми страхового відшкодування в розмірі 3 925,67 грн., суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 3 925,67 грн.

При цьому, стосовно доводів відповідача про необхідність вирахування суми ПДВ з вартості ремонту, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме страхового акту №1717077 від 20.06.2018 р. та платіжного доручення №6502 від 06.07.2018 р., позивачем страхове відшкодування ТОВ «Перша лізингова компанія» було сплачено за вирахуванням суми ПДВ у розмірі 2 899,17 грн., а тому відсутні підстави для зменшення суми страхового відшкодування на суму ПДВ.

Таким чином, враховуючи те, що сума страхового відшкодування в розмірі 3 925,67 грн. підтверджена належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, а відповідач на момент прийняття рішення надав докази лише часткової сплати заборгованості в розмірі 9 570,20 грн., суд дійшов висновку про законність та доведеність вимог позивача до відповідача щодо стягнення витрат, пов'язаних зі сплатою страхового відшкодування в розмірі 3 925,67 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що страхове відшкодування в розмірі 9 570,20 грн. було сплачене відповідачем позивачеві після подання позову (який спочатку було залишено без руху, а потім після усунення недоліків відкрито провадження у справі 12.12.2018 року), відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 231, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО УКРАЇНА» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення 13 495,87 грн. задовольнити частково.

2. Провадження в справі №910/14722/18 за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО УКРАЇНА» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» в частині стягнення 9 570,20 грн. сплаченого страхового відшкодування - закрити.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (03680, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31; ідентифікаційний код 31650052) на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО УКРАЇНА» (01054, м. Київ, вул. Воровського, 33; ідентифікаційний код 16285602) суму страхового відшкодування у розмірі 3 925 (три тисячі дев'ятсот двадцять п'ять) грн. 67 коп. та 1 762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. судового збору.

4. Видати наказ позивачу після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано - 14.02.2019 р.

Суддя Г.П. Бондаренко