ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.02.2019 Справа № 920/836/18

Господарський суд Сумської області, у складі судді Спиридонової Н.О., при секретарі судового засідання Гребенюк С.В., розглянувши матеріали справи № 920/836/18 в порядку загального позовного провадження:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОНТА» (вул. Ломоносова, буд. 26, кв. 27, м. Київ, 03022, ідентифікаційний код 36885811),

до відповідачів: 1) Приватного акціонерного товариства «ІСКРА» (вул. Тесленка, буд. 6-А, с. Басівка, Сумський район, Сумська область, 42312, ідентифікаційний код 14005946),

2) Приватного акціонерного товариства «ІСКРА ПЛЮС» (вул. Бориспільська, буд. 9, м. Київ, 02099, ідентифікаційний код 41049854),

про стягнення 1548248,33 грн. заборгованості, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням першим відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки № АГРОНТА-І/2016-05-23 від 23.05.2016.

представники сторін:

позивача - Кучменко С.В.;

першого відповідача - Мазнєва С.Г.;

другого відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з субсидіарного відповідача - Приватного акціонерного товариства "ІСКРА" та основного боржника - Приватного акціонерного товариства "ІСКРА ПЛЮС" на свою користь заборгованість в сумі 1113134,40 грн., пеню в сумі 1244801,94 грн., інфляційні втрати в сумі 242663,30 грн. та 3 % річних в сумі 67969,69 грн., а також позивач просить суд стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору.

08.01.2019 представник відповідача - ПАТ «Іскра» подав відзив на позовну заяву, в якому просить суд в позові відмовити повністю, оскільки позов позивача пред'явлено не до того відповідача і ця обставина вже була предметом розгляду у справі № 920/364/17, спір в якій, наразі вирішено і в позові позивачеві відмовлено.

Ухвалою суду від 23.10.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від11.12.2018 продовжено строк підготовчого засідання на тридцять днів до 21.01.2019.

Ухвалою суду від 26.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 920/836/18 до судового розгляду по суті.

08.01.2019 представник відповідача - ПАТ «Іскра» подав відзив на позовну заяву, в якому просить суд в позові відмовити повністю, оскільки позов позивача пред'явлено не до того відповідача і ця обставина вже була предметом розгляду у справі № 920/364/17, спір в якій, наразі вирішено і в позові позивачеві відмовлено.

04.02.2019 до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив, в якій підтримує позовні вимоги та просить суд задовольнити їх у повному обсязі, оскільки наведені фактичні обставини і правові норми не спростовані ПАТ «Іскра» у відзиві на позовну заяву. Крім того представник позивача зазначає, що враховуючи специфіку правовідносин, які відбулись в процесі виділу, оскільки перший відповідач набув статусу субсидіарного боржника, а другий відповідач основного боржника, що відповідає положенням ч. 3 ст. 109, ч. 3 ст. 619 Цивільного кодексу України та ч. 5 ст. 86 Закону України «Про акціонерні товариства», враховуючи факт визнання останнім суми вказаного боргу, позивач має право задовольнити свої вимоги як за рахунок основного боржника, так і за рахунок особи яка несе субсидіарну відповідальність.

04.02.2019 представник позивача надав суду додаткові пояснення по справі.

Другий відповідач у судове засідання не з'явився, відзив на позовну заяву не подав, про причини неявки господарський суд не повідомив. З матеріалів справи вбачається, що ухвали, які неодноразово надсилались відповідачу були ним отримані, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно ст. 114 ГПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Враховуючи час, наданий сторонам для підготовки до судових засідань в даній справі та для подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, суд дійшов висновку, що є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників, дослідивши та оцінивши подані суду докази, суд встановив:

23.05.2016 між ТОВ «Агронта» (позивач - постачальник) та ПАТ «Іскра» (перший відповідач - покупець) був укладений договір поставки № І/2016-05-23 від 23.05.2016 (далі - договір), відповідно умов якого постачальник зобов'язується передати у власність покупцеві мінеральні добрива та іншу продукцію (товар) партіями, у кількості, комплектності, асортименті та по ціні, які вказуються в Специфікаціях, що є додатками до цього договору, а покупець зобов'язується сплатити за нього грошову суму та прийняти товар на умовах цього договору.

За умовами пункту 3 договору, вартість цього договору складає грошову суму, яка розраховується з урахуванням податку на додану вартість та конкретизується у додатках до цього договору. Загальна сукупна вартість товару, вказана в додатках до цього договору складає суму цього договору. Оплата за кожну окрему партію товару здійснюється покупцем на умовах, вказаних у відповідних додатках та специфікаціях до цього договору, у повному обсязі, та у відповідності до можливих змін, що вказані в пункті 3.3. договору.

Основні умови оплати товару (форма, розміри та строки оплати) визначаються додатками - специфікаціями до договору з урахуванням положень, визначених цим розділом договору, та можуть передбачати як повну, так і часткову передплату за товар грошовими коштами шляхом банківського переказу на рахунок позивача до фактичного відвантаження товару з оплатою решти вартості товару з відстроченням платежу. Зобов'язання покупця щодо оплати товару вважаються виконаними в повному обсязі та в строк, з моменту зарахування на поточний рахунок постачальника суми, вказаної у специфікації та кореговані у відповідності до розрахунків, наведених у актах до відповідних специфікацій.

Відповідно до п. 4.3. договору кожна партія товару у відповідності із Специфікацією має бути поставлена постачальником у місце поставки протягом 15 робочих днів з дати зарахування покупцем на поточний рахунок постачальника грошової суми, вказаної у відповідній Специфікації до цього договору у обумовленому у ній обсязі.

Моментом виконання обов'язку передати товар вважається дата отримання товару покупцем в місці поставки, вказаному в п. 4.1. цього договору, що підтверджується документально шляхом складання накладної та передачі довіреності на отримання товару. Накладна та довіреність повинні бути підписані повноважними представниками покупця та постачальника, повноваження яких (у разі необхідності) повинні бути посвідчені відповідною довіреністю або посвідченням. Покупець зобов'язаний отримати всю партію товару протягом одного дня (п. 4.4. договору).

Як зазначає позивач, він на виконання умов договору поставив першому відповідачу товар на загальну суму у розмірі 1113134,40 грн.

Факт поставки (продажу) товару першому відповідачу підтверджується: Договором № І/2016-05-23 від 23.05.2016, специфікацією № 1 від 23.05.2016, актом до неї, видатковою накладною № 35 від 24.05.2016, податковою накладною № 25 від 24.05.2016, які містять відомості щодо найменування поставленого товару, його кількість, ціну, та підписані представниками сторін.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке ж положення міститься і в статті 173 Господарського кодексу України.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Матеріалами справи підтверджується виконання ТОВ «Агронта» своїх зобов'язань за договором поставки № Агронта-І/2016-05-23, що не заперечується першим відповідачем. Перший відповідач у відповіді на вимогу наголошує, що рішення господарського суду Сумської області від 15.05.2017 скасовано постановою Харківського апеляційного господарського суду від 31.05.2018 та прийняте нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Агронта» до ПАТ «Іскра» відмовлено.

Тобто, у даному спорі відсутня суперечка щодо наявності грошового зобов'язання та його розміру, а існує суперечка щодо того, хто є зобов'язаною особою - перший відповідач, чи другий.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Матеріалами справи, а саме, витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, підтверджується державна реєстрація ПрАТ «Іскра Плюс», яке є правонаступником ПАТ «Іскра» (дані про правонаступництво також відображені в реєстрі), отже, виділ вважається завершеним.

Таким чином, реорганізація акціонерного товариства (першого відповідача) є завершеною.

Згідно наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПрАТ «Іскра Плюс» є правонаступником ПАТ «Іскра».

Внаслідок проведеної реорганізації зобов'язаною особою (боржником) стало ПрАТ «Іскра Плюс», а перший відповідач став носієм субсидіарної відповідальності у зобов'язанні.

Судом також встановлено, що заборгованість ПАТ «Іскра» у розмірі 1113134,40 грн. перед позивачем за розподільчим балансом була передана до ПрАТ «Іскра Плюс», яке було виділено з ПАТ «Іскра» відповідно до рішення позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ «Іскра» (протокол № 28/07/2016 33А від 28.07.2016), яким було вирішено про виділ з ПАТ «Іскра» акціонерного товариства ПрАТ «Іскра Плюс» із передачею йому згідно розподільчого балансу частини майна, прав та обов'язків ПАТ «Іскра», без припинення ПАТ «Іскра».

Позачерговими загальними зборами акціонерів ПАТ «Іскра» (протокол №10/10/2016 від 10.10.2016) прийнято рішення про затвердження розподільчого балансу у зв'язку з виділенням з ПАТ «Іскра» акціонерного товариства ПрАТ «Іскра Плюс», заборгованість ПАТ «Іскра» перед ТОВ «Агронта» в розмірі 1113134,40 грн. була передана за розподільчим балансом до ПрАТ «Іскра Плюс».

Статтею 109 Цивільного кодексу України унормовано, що виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов'язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб. Після прийняття рішення про виділ учасники юридичної особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та затверджують розподільчий баланс. Юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями юридичної особи, з якої був здійснений виділ, які згідно з розподільчим балансом не перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Юридична особа, з якої був здійснений виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями, які згідно з розподільчим балансом перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу.

Разом з тим статтею 619 Цивільного кодексу України визначено, що договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи. До пред'явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред'явити вимогу до основного боржника.

Керуючись приписами ст. 619 Цивільного кодексу України, 08.11.2017 та 04.07.2018 на адресу другого відповідача ПрАТ «ІСКРА ПЛЮС» були надіслані відповідні вимоги про сплату заборгованості, які залишились без відповіді.

11.09.2018 позивач направив на адресу першого відповідача ПАТ «Іскра» вимогу про сплату заборгованості.

28.09.2018 перший відповідач надіслав на адресу позивача відповідь на вимогу від 11.09.2018, в якій зазначив, що вимоги щодо сплати заборгованості у сумі 1113134,40 грн. безпідставні у зв'язку з чим запропонував звертатися до ПрАТ «Іскра Плюс».

Відповідно до ст.619 ЦК України, якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред'явлену вимогу, кредитор може пред'явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

Відповідно до змісту передавального акту від 27.12.2016 та додатку 7 до нього сторони погодили поточні зобов'язання перед ТОВ «Агронта», однак не вказали номер та дату договору на підставі якого виникла заборгованість, тобто відсутні підстави вважати, що до ПАТ «Іскра Плюс» перейшли зобов'язання зі сплати заборгованості саме за договором поставки № АГРОНТА - І/2016-05-23 від 23.05.2016. За таких обставин ПАТ «Іскра» залишається основним боржником перед ТОВ «Агронта» у спірних правовідносинах.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України внормовано, що суд застосовує при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду по справі №910/13407/17 від 13.03.2018р.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права та інтересу не відповідає способам звернення за захистом до суду встановленим в законі, відтак наявність передбачених законом підстав для задоволення позову не була доведена суду у встановленому порядку належними та допустимими доказами. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку в позові відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог - відмовити.

Згідно статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 12.02.2019.

Суддя Н.О. СПИРИДОНОВА