ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/2932/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Рильової В.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", місто Київ
до Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" Харківська область, Балаклійський район, місто Балаклія
про стягнення 1 477 416,13 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 довіреність № 14-120 від 08.06.2018 - адвокат;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" (відповідач) 1 477 416,13 грн., з яких: пеня в розмір 315 453,26 грн., 3% річних в розмірі 257 330,85 грн., інфляційні нарахування в розмірі 904 632,02 грн. В обґрунтування позову Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" вказує на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором № 2433/1617-ТЕ-32 постачання природного газу від 16.09.2016 в частині повного та своєчасного розрахунку за фактично переданий природний газ.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.11.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/2932/18; постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

22 листопада 2018 року до загального відділу діловодства Господарського суду Харківської області надійшов відзив Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" на позовну заяву (вх. № 32923), в якому відповідач в задоволенні позову просив відмовити та зазначив, що його підприємством були відкриті рахунки із спеціальним режимом використання (про що свідчить договір банківського рахунку № 2603/3273 від 22.07.2014), а всі розрахунки між сторонами за Договором № 2433/1617-ТЕ-32 постачання природного газу від 16.09.2016 проводилися в порядку та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014, на підставі нормативів перерахування коштів прийнятими на підставі постанов НКРЕКП, із дотриманням умов пункту 6.2. Договору. Отже відповідач мав можливість сплачувати кошти за поставлений газ виключно з рахунку із спеціальним режимом використання, а державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що усуває відповідача від процесу розподілу на свій розсуд отриманих від споживачів грошових коштів та полягає в автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача.

Також у відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено клопотання про зменшення суми пені на 90% та відстрочення виконання рішення суду на 8 місяців з моменту винесення такого рішення.

26 листопада 2018 року до суду також надійшли доповнення Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" до відзиву на позовну заяву (вх. № 33085), в яких відповідач вказує на те, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій від 11.01.2005 № 20, між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Харківської області, Департаментом фінансів Харківської обласної державної адміністрації, Фінансовим управлінням Балаклійської районної державної адміністрації Харківської області, Управлінням праці та соціального захисту населення Балаклійської районної державної адміністрації Харківської області, Комунальним підприємством Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" підписані Спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, на виконання яких позивачу перераховано кошти за спожитий природний газ в загальній сумі 41 186 076,44 грн., що підтверджується платіжними документами та не заперечується позивачем. Отже розрахунки між сторонами Договору № 2433/1617-ТЕ-32 постачання природного газу від 16.09.2016 здійснювались двома способами: укладенням спільних протокольних рішень та коштами, які перераховувались відповідачем на користь позивача виключно з рахунку зі спеціальним режимом використання у відповідності до пункту 6.2. Договору.

Враховуючи викладене, відповідач стверджує, що підписання сторонами спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, а також фактичне виконання розрахунків в порядку, зазначеному в цих протокольних рішеннях відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, свідчить про погодження сторонами зміни порядку і строків проведення оплати за природний газ за Договором № 2433/1617-ТЕ-32.

03 грудня 2018 року до загального відділу діловодства Господарського суду Харківської області надійшла відповідь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на відзив відповідача на позовну заяву (вх. № 33773), в якому позивач, з посиланням на судову практику, заперечував проти доводів відповідача щодо відсутності впливу через застосування рахунків зі спеціальним режимом використання та автоматичного розподілу коштів, а також заперечував проти зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача.

Ухвалою суду від 15 січня 2019 року підготовче провадження у справі № 922/2932/18 закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у на 29 січня 2019 року.

Представник позивача, який брав участь в судовому засіданні 29 січня 2019 року, позовні вимоги підтримував в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання 29 січня 2019 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи Комунальне підприємство Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" було повідомлено належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення відповідачу ухвали суду від 15.01.2019, яке повернулось на адресу суду з відміткою про отримання відповідачем зазначеної ухвали 18 січня 2019 року.

Враховуючи належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце проведення судового засідання у справі № 922/2932/18 та те, що неявка представника відповідача в судове засідання, згідно приписів частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України, не перешкоджає розгляду справи; приймаючи до уваги обмежені строки розгляду справи, визначені частиною другою статті 195 Господарського процесуального кодексу України, а також з огляду на те, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд, з'ясувавши обставини справи та дослідивши подані сторонами докази, встановив таке.

16 вересня 2016 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Постачальник) та Комунальним підприємством Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" (далі Споживач) було укладено Договір № 2433/1617-ТЕ-32 постачання природного газу, згідно умов якого Постачальник зобов'язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов'язався оплатити його на умовах цього договору.

У відповідності до пункту 3.4 Договору, приймання - передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місці постачання, оформлюється актом приймання - передачі.

Пунктом 6.1. Договору передбачено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Положеннями розділу 12 Договору, в редакції Додаткової угоди № 3 від 31.03.2017 передбачено, що Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

В подальшому, з метою узгодження вартості природного газу, обсягів переданого газу та інших умов до Договору № 2433/1617-ТЕ-32 було укладено ряд додаткових угод, якими врегульовано обсяг природного газу для покриття потреб споживача у природному газі та порядок проведення розрахунків між сторонами.

На виконання умов вказаного Договору Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року передало у власність відповідача природний газ на загальну суму 45 584 227,21 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи оформленими та підписаними сторонами актами приймання-передачі природного газу.

Комунальне підприємство Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі", в свою чергу, провело розрахунки за поставлений газ в повному обсязі, проте з порушенням встановлених у Договорі № 2433/1617-ТЕ-32 строків, внаслідок чого Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" нараховано пеня в розмір 315 453,26 грн., згідно з пунктом 8.2. Договору, а також 3% річних в розмірі 257 330,85 грн. та інфляційні втрати в розмірі 904 632,02 грн. на підставі статті 625 ЦК України. Обставини щодо стягнення вказаних нарахувань в примусовому порядку стали підставою для звернення позивача до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно статей 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в статтях 173-175 Господарського кодексу України.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, згідно приписів статті 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, другою статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно приписів статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною першою статті 530 ЦК України також встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Згідно з вимогами частини другої статті 193 ГК України, порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України. (ч. 1 ст. 199 ГК України).

Згідно приписів статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною першою 624 ЦК України встановлено: якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Положеннями розділу 8 Договору № 2433/1617-ТЕ-32, в редакції Додаткової угоди № 3 від 31.03.2017 передбачено відповідальність сторін:

8.1. За невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором.

8.2. У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20.

8.3. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3. цього договору укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов'язку сплатити на користь Постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

До матеріалів справи позивачем надано розрахунок пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат окремо по кожному зобовязанню помісячно, а також без нарахування на суми оплат, проведених відповідачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20.

Перевіривши періоди та кожне нарахування окремо, суд встановив, що такі нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства та є арифметично вірними. Нарахування інфляційних втрат здійснено окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому, суд зазначає, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов'язання, відповідно, нарахування інфляційних втрат за наступний період обґрунтовано здійснено позивачем з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця. Аналогічного висновку дійшов касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 17.07.2018 у справі № 904/10242/17.

У зв'язку із викладеним позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" щодо стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат є обґрунтованими, доведеним матеріалами справи та таким, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, заперечення відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у цій частині, оскільки оплата за природний газ проводилася в порядку та на умовах, визначених Постановою КМУ від 18.06.2014 № 217, судом не приймаються, з огляду на наступне.

Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки, затверджений Постановою КМУ від 18.06.2014 №217, визначає виключно механізм розподілу коштів, які вже знаходяться на поточному рахунку зі спеціальним режимом використання, і жодним чином не стосується договірних зобов'язань сторін в частині порядку та строків розрахунків між сторонами та ніяк не впливає на них.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного суду від 17.04.2018 у справі № 918/1395/18 та від 21.02.2018 у справі № 910/16072/16.

Суд також зазначає, що у відзиві на позову заяву відповідачем заявлено клопотання про зменшення суми пені на 90% та надання відстрочки виконання рішення. В обґрунтування клопотання заявник посилається на дебіторську заборгованість товариства, в тому числі населення, бюджетних організацій, промислових підприємств, держави по виплаті бюджетного відшкодування за надані населенню пільги та субсидії, що в свою чергу стало причиною скрутного фінансового становища.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України суд як орган державної влади повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені) є правом суду, передбаченим статтею 233 ГК України та частиною третьою статті 551 ЦК України (про що також зазначає Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 10.10.2018 у справі № 923/1100/17).

Частинами 1 та 2 статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов'язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов'язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд також зауважує, що цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може бути непомірним тягарем для споживача і джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов'язання.

Як встановлено з пояснень відповідача, на підприємстві відповідача - Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" склалася складна економічна ситуація, яка виникла у зв'язку зі збитковістю послуг, що надає підприємство, а саме послуг теплопостачання. Основними причинами тяжкого економічного стану є наступні об'єктивні причини: 1) невідповідність тарифів на послуги теплопостачання; 2) додаткове податкове навантаження підприємства; 3) штрафні санкції на заборгованість, що утворилась у зв'язку з несвоєчасним фінансуванням з Державного бюджету субвенцій на покриття збитків; 4) заборгованість споживачів.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що Комунальне підприємство Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" є комунальним підприємством, що створено для задоволення потреб споживачів в теплопостачанні, та змушене надавати послуги за вартістю, нижчої від її собівартості, враховуючи складну економічну ситуацію підприємства, а також те, що заборгованість за Договором № 2433/1617-ТЕ-32 була повністю погашена до звернення позивача до суду з позовом у цій справі, а розмір нарахованої позивачем пені є досить великим, в той час як період прострочення є незначним, суд визнав за можливе частково задовольнити клопотання відповідача про зменшення пені та зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на 50%, що дорівнює 157 726, 63 грн.

Разом з тим, розглянувши клопотання позивача в частині відстрочення виконання рішення суду на 8 місяців, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує те, що необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру..", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Отже, питання щодо надання відстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є з'ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення (згідно правової позиції, яку наведено у постанові ВГСУ від 15.02.2017 року у справі № 910/6260/13).

В той же час, суд враховує, що підприємство позивача - ПАТ "НАК "Нафтогаз України" має значний обсяг несплаченої дебіторської заборгованості, що призводить до нестачі коштів для здійснення своєї поточної діяльності, у тому числі для забезпечення підприємств необхідним обсягом природного газу протягом опалювального сезону 2017/2018 років.

При цьому, суд бере до уваги, що позивач забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом. Тобто, Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", як підприємство державного сектору економіки, є об'єктом, що має стратегічне значення для економіки, суспільства і безпеки держави. Відсутність можливості вчасно розрахуватись за природний газ, а як наслідок - відсутність можливості вчасно надати послуги з постачання природного газу, може призвести до значних соціально та економічно негативних наслідків для держави.

Підпунктом 4 пункту 3 Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2017 № 187, встановлено обов'язок НАК "Нафтогаз України" постачати природний газ виробникам теплової енергії для всіх категорій використання природного газу, в тому числі для виробництва електричної енергії такими виробниками, на умовах та у порядку, що визначені даним Положенням.

Несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов'язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність доказів на підтвердження надзвичайних (виключних) обставин, а також необхідність забезпечення балансу інтересів сторін, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання відповідача в частині відстрочення виконання рішення суду на 8 місяців з моменту його винесення.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується частиною першою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підставі, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, з Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" також підлягає стягненню судовий збір.

З огляду на наведене, відповідно до статей 11, 509, 525, 526, 530, 551, 610, 612, 624, 625, 692, 712 Цивільного кодексу України, статей 173-175, 193, 199, 233 Господарського кодексу України та керуючись статтями 1, 13, 73-80, 86, 123, 129, 202, 233, 236-238, 239, 240, 241, 331 Господарського процесуального кодексу України -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" (місцезнаходження: 64200, Харківська область, Балаклійський район, місто Балаклія, вул. Алієва, 72; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (місцезнаходження: 01001, місто Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ) пеню в розмір 157 726, 63 грн., 3% річних в розмірі 257 330,85 грн., інфляційні нарахування в розмірі 904 632,02 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 22 161,24 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення з Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" пені в розмірі 157 726, 63 грн. - у позові відмовити.

В задоволенні клопотання Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" про відстрочення виконання рішення суду на вісім місяців з моменту його винесення - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 256 ГПК України та п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено 08.02.2019 р.

Суддя ОСОБА_2

справа № 922/2932/18