УХВАЛА

05 лютого 2019 року

м. Київ

Справа № 903/381/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Кушніра І. В., Пількова К. М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" (далі - ТОВ "Приватофис", Товариство)

на ухвалу Господарського суду Волинської області від 14.08.2018 про відмову в задоволенні клопотання ТОВ "Приватофис" про зупинення провадження у справі

за позовом Національного банку України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк",

про звернення стягнення на предмет іпотеки в сумі 2318000 грн.,

ВСТАНОВИВ:

30.11.2018 ТОВ "Приватофис" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Господарського суду Волинської області від 14.08.2018 і постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2018 у справі №903/381/18.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2018 касаційну скаргу Товариства залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків її оформлення до 14.01.2019.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.01.2019 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Приватофис" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 14.08.2018 і ухвалу Північно-Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2018 у справі №903/381/18 з повідомленням учасників справи про призначення її розгляду в судовому засіданні на 05.02.2019.

Під час підготовки справи до розгляду Верховним Судом з'ясовано, що ухвалою Господарського суду Волинської області від 14.08.2018 у справі №903/381/18, яка (ухвала) занесена до протоколу судового засідання від 14.08.2018, клопотання Товариства про зупинення провадження у цій справі відхилено, а ухвалою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2018 закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Приватофис" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 14.08.2018 у цій справі.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини 2 статті 254 ГПК України ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Пунктом 1 частини 1 статті 293 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати касаційну скаргу на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 13, 14, 21, 25, 26, 28, 30 частини першої статті 255 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Верховний Суд зазначає, що ухвалу суду першої інстанції про відмову в зупиненні провадження у справі не включено до встановленого статтею 255 ГПК України переліку ухвал, які можуть оскаржуватися в апеляційному порядку окремо від рішення суду. При цьому навіть зазначена у пункті 12 частини 1 статті 255 ГПК України ухвала суду першої інстанції про зупинення провадження у справі не входить до визначеного частиною 1 статті 287 цього Кодексу вичерпного переліку ухвал, на які може бути подана касаційна скарга.

Закріплені у статтях 254, 255 ГПК України процесуально-процедурні обмеження права на апеляційне оскарження деяких ухвал місцевого господарського суду окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду апеляційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на апеляційне оскарження таких ухвал місцевого господарського суду взагалі, натомість їх право на оскарження лише відтерміновується до прийняття остаточного рішення у справі (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.10.2018 по справі №912/1398/18).

Колегія суддів зауважує, що за змістом пункту 2 частини 1 статті 287 ГПК України оскарженою в касаційному порядку може бути лише ухвала суду першої інстанції після її перегляду в апеляційному порядку, тоді як відповідно до частин 1, 2 статті 281 цього Кодексу суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги ухвалює судові рішення у формі постанов, а процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом апеляційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що за результатами розгляду апеляційної скарги Товариства на ухвалу Господарського суду Волинської області від 14.08.2018 апеляційне провадження у справі №903/381/18 було закрито, що оформлено ухвалою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2018, тобто постанова у цій справі судом апеляційної інстанції не приймалася, Верховний Суд вважає, що наразі ухвала від 14.08.2018 про відмову в зупиненні провадження у справі не є такою, що переглянута в апеляційному порядку, що виключає можливість її касаційного оскарження. Крім того, Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19.06.2018 по справі №18/1544-10 висловлено правову позицію про те, що за загальним правилом статті 287 ГПК України касаційному оскарженню підлягають лише судові рішення, переглянуті в апеляційному порядку.

При цьому ані стаття 227 ГПК України, яка передбачає випадки обов'язкового зупинення провадження у справі, ані стаття 255 цього Кодексу не визначають "інстанційної" можливості використання права на оскарження ухвали про зупинення провадження у справі, тобто пряме касаційне оскарження такої ухвали цими статтями не гарантується.

Колегія суддів зазначає, що хоча положення статей 287 та 296 ГПК України не передбачають закриття касаційного провадження з вищенаведених підстав, однак у разі здійснення касаційного перегляду ухвали Господарського суду Волинської області від 14.08.2018, якою відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ "Приватофис" про зупинення провадження у справі, суд касаційної інстанції буде діяти не як "суд встановлений законом" в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (наведена правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 12.06.2018 по справі №913/982/17).

До того ж на момент подання Товариством касаційної скарги вже сформувалася усталена практика Верховного Суду щодо відмови у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами, поданими на ухвали суду першої інстанції, які відсутні у вичерпному переліку, встановленому в пункті 2 частини 1 статті 287 ГПК України (ухвали Верховного Суду від 06.04.2018 у справі №922/3152/16, від 19.04.2018 у справі №908/1817/16, від 16.05.2018 у справі №904/1201/15, від 30.10.2018 у справі №915/514/18 та від 30.10.2018 у справі №915/506/18).

Верховний Суд не приймає до уваги посилання скаржника на рішення Конституційного Суду України від 22.04.2014 №4-рп/2014, від 25.04.2012 №11-рп/2012, від 28.04.2010 №12-рп/2010, від 27.01.2010 №3-рп/2010 та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) в обґрунтування своїх доводів щодо забезпечення права на апеляційний перегляд справи і рівності усіх учасників судового процесу з огляду на таке.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику ЄСПЛ як джерело права.

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A N32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ по справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, N 212-A, с.15, п.31).

Крім того, Товариство у поданій касаційній скарзі не заперечує того, що вказаними вище рішеннями Конституційного Суду України надавалося тлумачення нормам Цивільного процесуального та Господарського процесуального кодексів України в редакціях, чинних до 15.12.2017, тоді як відповідно до частини 3 статті 3 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 9 частини 3 статті 2 ГПК України одним із принципів господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках.

Аналогічні положення закріплено у частині 1 статті 17 ГПК України, згідно з якими учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Рекомендацією №R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Таким чином право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведена правова позиція викладена в ухвалі об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 по справі №910/4647/18).

Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги помилковість відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Приватофис" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 14.08.2018 про відмову в задоволенні клопотання Товариства про зупинення провадження у справі №903/381/18, з метою забезпечення єдності судової практики, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження з перегляду зазначеної ухвали місцевого суду.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 14.08.2018 у справі №903/381/18, відкрите згідно з ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.01.2019.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді І. В. Кушнір

К. М. Пільков