ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2019 Справа №914/1499/18

м.Львів

За позовом Заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №3, м.Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Сервіс-1», с.Ставчани Пустомитівського району Львівської області

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору : Державна служба України з безпеки на транспорті (УКРТРАНСБЕЗПЕКА), м.Київ

про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування. Ціна позову 41847,35 грн.

Суддя Кітаєва С.Б.

При секретарі Зарицькій О.Р.

за участі представників:

від прокуратури : ОСОБА_1, прокурор

від відповідача : ОСОБА_2 адвокат

від третьої особи : ОСОБА_3 представник

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Львівської місцевої прокуратури №3 звернувся до Господарського суду Львівської області в інтересах держави із позовною заявою про стягнення з відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Сервіс-1», до Державного бюджету України плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом в сумі 41 847,35 грн., що еквівалентно 1 282,47 євро відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день проведення розрахунків.

Позовні вимоги мотивовані тим, що опрацюванням матеріалів габаритно- вагового контролю Управління Укртрансбезпеки у Полтавській, Одеській областях та Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Львівською місцевою прокуратурою №3 встановлено наявні та достатні підстави для здійснення представництва інтересів держави шляхом звернення до суду із господарським позовом про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговими транспортними засобами, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні параметри.

Так, 19.02.2018 Управлінням Укртрансбезпеки у Полтавській області проведено зважування автомобіля (тягача) марки DАF FT CF 85. 410 д.н.з. НОМЕР_1 та причіпа (напівпричіпа) марки ВОDЕХ КІS 3KD д.н.з ВС 7087 ХТ, які належать перевізнику,ТзОВ «Транс-Сервіс-1» (юридична адреса: с.Ставчани Пустомитівського району Львівської області), та встановлено перевищення допустимої загальної маси т/з 44 тони при фактичній -48,16 тони, що зафіксовано актом про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №0009812 від 19.02.2018.

На підставі акту про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №0009812 від 19.02.2018 Управлінням Укртрансбезпеки у Полтавській області було складено Розрахунок №0009812 від 19.02.18 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування в розмірі 208,80 євро, що станом на дату розрахунку за курсом Національного Банку України (надалі-НБУ) еквівалентно 7 024,03 грн.

22.12.2017 Чорноморським міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки проведено зважування автомобіля (тягача) марки DАF ХF 105.410 д.н.з. НОМЕР_2 та причіпа (напівпричіпа) марки ПР МАGYAR д.н.з ВС 3240 ХТ, які належать перевізнику, ТзОВ «Транс-Сервіс-1», та встановлено перевищення допустимої загальної маси т/з - 40 тон при фактичній - 40,9 тони, а також перевищення т/з осьових навантажень, а саме допустимого навантаження на строєну вісь -22 тони при фактичному її навантаженні - 23,40 тони, що зафіксовано актом про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №000670 від 22.12.2017.

На підставі акту про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №000670 від 22.02.2017 Чорноморським міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки було складено Розрахунок №1022/17 від 22.12.2017 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування в розмірі 252,00 євро, що станом на дату розрахунку за курсом НБУ еквівалентно 8 323,56 грн.

Крім того, 23.12.2017 Чорноморським міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки проведено зважування автомобіля (тягача) марки DАF FT ХF 105.460 д.н.з. НОМЕР_3 та причіпа (напівпричіпа) марки ПП ВОDЕХ КІS д.н.з ВС 9988 ХТ, які належать перевізнику, ТзОВ «Транс-Сервіс-1», та встановлено перевищення т/з осьових навантажень, а саме допустимого навантаження на строєну вісь - 22 тони при фактичному її навантаженні -23,20 тони, що зафіксовано актом про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №0000673 від 23.12.2017.

На підставі ОСОБА_2 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №0000673 від 23.12.2017 Чорноморським міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки було складено Розрахунок плати за проїзд великовагового та (або) великогабаритного транспортного засобу автомобільними дорогами загального користування №1025/17 від 23.12.2017, яким відповідача було зобов»язано здійснити оплату в сумі 168,00 євро, що станом на дату розрахунку за курсом НБУ еквівалентно 5 549,04 грн, пояснює прокурор.

06.04.2018 Управлінням Укртрансбезпеки у Полтавській області проведено зважування автомобіля (тягача) марки DАF ХF 105.410 д.н.з. НОМЕР_4 та причіпа (напівпричіпа) марки SCHMITZ SPR 24 д.н.з ВС 3496 ХP, які належать перевізнику, ТзОВ «Транс-Сервіс-1», та встановлено перевищення допустимої загальної маси т/з 40 тон при фактичній - 49,872 тони, що зафіксовано актом про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №0009824 від 06.04.2018.

На підставі акту про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №0009824 від 06.04.2018 Управлінням Укртрансбезпеки у Полтавській області було складено Розрахунок плати за проїзд великовагового та (або) великогабаритного транспортного засобу автомобільними дорогами загального користування №0009824 від 06.04.2018 в розмірі 113,40 грн, що станом на дату розрахунку за курсом НБУ еквівалентно 3 624,26 грн.

Крім того,28.11.2017 Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області проведено зважування автомобіля (тягача) марки MAN TGA 18. 430 д.н.з. НОМЕР_5 та причіпа (напівпричіпа) марки ВОDEX KIS 3W- S д.н.з ВС 77344 ХТ, які належать перевізнику, ТзОВ «Транс-Сервіс-1», та встановлено перевищення т/з осьових навантажень, а саме допустимого навантаження на одиничну вісь -11 тон при фактичному її навантаженні -12,70 тон, що зафіксовано актом про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №0153334 від 28.11.2017.

На підставі акту №0153334 від 28.11.2017 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області було складено Розрахунок плати за проїзд великовагового та (або) великогабаритного транспортного засобу автомобільними дорогами загального користування в розмірі 540,27 грн, що станом на дату розрахунку за курсом НБУ еквівалентно 17 326,46 грн, пояснює прокурор.

Відтак, прокурор просить стягнути з відповідача 41 847,35 грн плати за проїзд великовагового транспортного засобу автомобільними дорогами загального користування (7,024,03 грн +8 323,56 грн +5 549,04 грн +3 624,26 грн +17 326.46 грн).

Прокурор зазначає, що відповідач був поінформований про необхідність своєчасної сплати вищевказаної суми на відповідні рахунки листом Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області від 23.02.2018, листом Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки від 26.12.2017, а також листом Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області від 11.04.2018, однак плата за проїзд відповідачем не вносилась, що підтверджується листом Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області від 12.04.2018 №1156/32-18, листом Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки від 10.04.2018 №1815, а також листом Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області від 27.06.2018 №1943/32-8.

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, прокурор покликається на Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека), яке затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 та стверджує, що згідно п.1 зазначеного Положення Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури та який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства). Укртрансбезпека є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства.

Відповідно до п.п.15,27 п.5 Положення №103 Укртрансбезпека, відповідно до покладених на неї завдань, здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Повноваження Укртрансбезпеки щодо плати за проїзд великовагових транспортних засобів обмежуються лише нарахуванням такої плати, стверджує прокурор покликаючись на висновки ОСОБА_4 Верховного Суду у Постанові від 06.06.2018 по справі №820/1203/17.

На переконання прокурора чинне законодавство не містить норм, які б закріплювали повноваження Державної служби України з безпеки на транспорті звертатись до суду про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом. Натомість, повноваження прокурора або його заступника на звернення до господарського суду в інтересах держави передбачено ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та ст.53 ГПК України.

Підставою представництва у суді інтересів держави, зазначає прокурор, є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб»єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч.2 ст.23 Закону України «Про прокуратуру»).

У даних правовідносинах, стверджує прокурор, відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції, а бездіяльність відповідача порушує норми діючого законодавства, що регулює відносини у сфері дорожнього руху.

У звязку з тим, що відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у даних правовідносинах, прокурор відповідно до положень ст.131-1 Конституції України та ч.2 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» звертається до господарського суду за захистом державних інтересів і набуває статусу позивача.

Доцільність застосування представницьких повноважень прокурором у вказаній сфері обумовлена, зокрема, актуальністю питань із застосування заходів збереження автомобільних доріг від руйнування, забезпечення безпеки перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом та наповнення дохідної частини Державного бюджету.

Порушення інтересів держави у даному випадку, як зазначає прокурор, полягає у ненадходженні до державного бюджету коштів у виді плати за проїзд дорогами загального користування та не вжиття органами Укртрансбезпеки заходів щодо стягнення такої у примусовому порядку, що потребує захисту вказаних інтересів держави прокурором шляхом пред»явлення відповідного господарського позову.

Прокурор зазначає, що з огляду на те, що кошти у виді плати за проїзд великовагових і (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування справляються до державного бюджету, проте відсутній орган, який уповноважений державою на звернення до суду про стягнення цих коштів, то вважав за необхідне звернутися до суду як позивач з даним позовом про стягнення плати в примусовому порядку.

Підставою даного позову, зазначає прокурор, є несплата відповідачем плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом, яка за своєю правовою природою є не штрафною санкцією, а сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

Обгрунтовуючи позовні вимоги прокурор посилається також на ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт», ст.33 Закону України «Про автомобільні дороги», ч.3 п.2, п.3 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 р. №879 «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування», п.22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306.

Ухвалою від 14.08.2018 року у даній справі позовну заяву заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №3 було залишено без руху та встановлено строк на усунення недоліків позовної заяви ( десять днів з дня вручення ухвали).

20.08.2018 Львівською місцевою прокуратурою №3 отримано ухвалу суду від 14.08.2018 №914/1499/18 про залишення позовної заяви без руху, що підтверджується наявним у справі повідомленням №79 2 про вручення рекомендованого поштового відправлення.

11.08.2018, за вх.№31311/18, в суді зареєстровано поступлення від Львівської місцевої прокуратури №3 Заяви №04-16/2473вих-18 від 20.08.2018 про усунення недоліків.

Ухвалою від 27.08.2018 №914/1499/18 прийнято позовну до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання на 26.09.2018. Цією ж ухвалою суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державну службу України з безпеки на транспорті (03135, м.Київ, проспект Перемоги,14 ).

З підстав, наведених у відзиві на позовну заяву (вх.№34359/18 від 18.09.2018), відповідач не визнає заявлені позовні вимоги. При цьому твердження відповідача обгрунтовані тим, що вимога позивача щодо стягнення з суб»єкта господарювання коштів в розмірі 1 114,47 Євро, що еквівалентно 36 347,35 грн. базується на не правильному застосуванні правових норм, які регулюють спірні правовідносини. В свою чергу вимога щодо стягнення з суб»єкта господарювання кошів в розмірі 168 євро, що еквівалентно 5 550 грн є безпідставною, оскільки такі кошти вже сплачені відповідачем до бюджету.

За твердженнями відповідача, позивачем не враховано, що чинне законодавство розмежовує нормативні вагові параметри та допустимі вагові параметри, застосування яких в якості бази визначення ставки плати за проїзд здійснюється в залежності від того який з вагових параметрів недотриманий суб»єктом господарювання, зокрема у разі перевищення загальної маси транспортного засобу над нормативною базою визначення ставки плати за проїзд є нормативні вагові параметри, а у разі перевищення навантаження на осі над нормативною базою визначення ставки плати за проїзд є допустимі вагові параметри. При цьому, нормативними вважаються вагові параметри, які визначені пунктом 22.5 Правил дорожнього руху, стверджує відповідач. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування» від 27.06.2007 №879, допустимими ваговими параметрами вважаються вагові параметри, що перевищують нормативні на 2% (величина похибки) із врахуванням якої і повинен визначатися розмір ставки плати за проїзд у разі перевищення навантаження на осі над нормативними параметрами, а саме: ставки плати за кожен кілометр відстані для великовагових транспортних засобів з перевищенням допустимих осьових навантажень до 5 відсотків включно становить 0,05 євро; від 5 до 10 відсотків включно-0,1 євро, від 10 до 20 відсотків включно -0,27 євро, понад 20 відсотків за кожні наступні 5 відсотків -0,15 євро.

Таким чином, розрахунок ставки плати за проїзд, у разі перевищення навантаження на осі над нормативними, здійснюється в залежності від перевищення великоваговим транспортним засобом допустимих особових навантажень, оскільки відповідно до Постанови №879 від 27.06.2007 року, перевищення саме допустимих осьових навантажень є підставою визначення ставки плати за проїзд, зазначає відповідач.

Відповідач вважає спірною обставиною , яка підлягає встановленню в процесі судового розгляду справи правомірність визначення (розрахунку) територіальними органами Укртрансбезпеки ставки плати за проїзд, а саме в залежності від перевищення яких вагових параметрів нормативних чи допустимих визначається ставка плати за проїзд автомобільними дорогами України.

На переконання відповідача позивачем не враховано і те, що положення Постанови Кабінету Міністрів України «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування» від 27.06.2007 №879 допускають неоднозначне трактування повноважень органу державного нагляду (контролю) щодо визначення розміру плати за проїзд без відповідного дозволу, що у свою чергу із врахуванням вимог п.7 ст.4 Закону України «Про основні засад державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та практики Європейського суду з прав людини зобов»язує державний орган застосовувати положення п.21 Постанови Кабінету Міністрів України «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування» від 27.06.2007 №879, що матиме наслідком збільшення розміру плати за проїзд лише в два рази.

Так, до спірних правовідносин (на переконання відповідача) слід застосовувати рішення Європейського суду з прав людини у справах «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заява №23759/03 та №37943/06). Цими рішеннями встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов»язань зі сплати податку.

Окрім того, визначення відповідачу плати за проїзд автомобільними дорогами згідно розрахунків від 19.02.18 №0009812, від 06.04.18 №0009824, від 28.11.17 №0153334 здійснено всупереч нормативним вимогам, оскільки транспортні засоби відповідача не мають статусу великовагових. В розумінні Постанови Кабінету Міністрів України «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування» від 27.06.07 №879, транспортний засіб вважається великоваговим за сукупністю ознак, а саме, якщо загальна маса та навантаження на вісь (осі) перевищують нормативні параметри, які встановлені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.

Відповідач вважає, що наявність лише одного з критеріїв віднесення транспортного засобу до великовагових не є достатньою правовою підставою вважати транспортний засіб відповідача великоваговим. В свою чергу, плата справляється лише за проїзд автомобільними дорогами великоваговим транспортним засобом.

Окрім того, на переконання відповідача, у відповіді на відзив (28.09.18 №36203/18) позивачем не наведено жодних аргументів, які б спростовували правову позицію відповідача.

Прокурор у наданих поясненнях (вх.№44937/18 від 22.11.18) не погоджується з твердженням відповідача про те, що правомірність визначення розрахунків є спірною обставиною, яка підлягає встановленню в процесі судового розгляду справи. Вважає, що визначена позивачем плата за проїзд, неоскаржена та несплачена перевізником-власником транспортних засобів, у встановлені чинним законодавством строки, набуває статусу заборгованості перед Державним бюджетом України. Несплата коштів тягне за собою ненадходження коштів до Державного бюджету України, що суттєво порушує інтереси держави, та є підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Розгляд справи відкладався з підстав наведених в ухвалах суду по справі №914/1499/18. В порядку ч.3 ст.177 Господарського процесуального кодексу України ( надалі-ГПК), ухвалою від 07.11.2018 строки підготовчого провадження у справі продовжувались на тридцять днів.

Ухвалою від 11.12.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні 20.12.2018 оголошувалась перерва до 21.01.2019.

Відповідно до ч.2 ст.195 ГПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Відповідно до ч.3 ст.201 ГПК з оголошення головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті.

В судовому засіданні 21.01.2019 прокурор заявлені вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві, наданих поясненнях та відповіді на відзив.

З підстав, наведених у відзиві, запереченні на відповідь на відзив та наданих суду поясненнях , відповідач позов заперечує та просить в його задоволенні відмовити прокурору.

Третя особа в письмовій формі своєї позиції щодо заявленого прокурором позову не висловила, її представник в судовому засіданні позовні вимоги прокурора підтримав з тих же підстав, що й прокурор.

В судовому засіданні 21.01.2019 оголошено вступну та резолютивну частини прийнятого рішення у справі

При прийнятті рішення суд виходив із наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4 ст. 53 ГПК України).

Як визначено п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської ОСОБА_5 Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17).

У справі, що розглядається, Прокурор обґрунтовує порушення інтересів держави, ненадходженням до державного бюджету коштів у виді плати за проїзд дорогами загального користування та, у зв»язку із відсутністю органу, який уповноважений державою на звернення до суду про стягнення цих коштів, вважав за необхідне (посилаючись на положення ст.131-1 Конституції України та ч.2 ст.23 Закону України «Про прокуратуру») звернутись до господарського суду з позовом за захистом державних інтересів, набувши статусу позивача.

Як вже зазначено судом, частиною 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч.4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Правова позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19.07.2018 у справі №822/1169/17.

Згідно з абзацом 4 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 №442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади", утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті та Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Положення).

У пункті 1 Положення вказано, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Основними завданнями Укртрансбезпеки, зокрема, є реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (п 4. Положення).

Згідно з підпунктами 15, 27 п.5 Положення Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування, а також здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи ( п.8 Положення №103).

Серед матеріалів позовної заяви наявний листи Управління Укртрансбезпеки в Полтавській області №838/32-18 від 28.02.2018 та №1195/32-18 від 16.04.2018, лист Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки №1396 від 14.03.2018, лист Управління Укртрансбезпеки в Одеській області №6377/1-31-18 від 10.07.2018 адресовані Прокурору Львівської області Державному раднику юстиції 3 класу ОСОБА_6, про розгляд можливості щодо представництва держави в особі Укртрансбезпеки в суді з питання стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами. В обґрунтування представництва зазначено, що положення нормативно-правових актів, якими керується Державна служба України з безпеки на транспорті та його територіальні органи, зокрема підпунктами 15, 27 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103, у спірних правовідносинах вбачається, що законодавцем не передбачено право Укртрансбезпеці звертатися з позовом щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові параметри яких перевищують нормативні.

Пунктом 26 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №879 від 27.06.2007 "Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування" (далі - Порядок №879) передбачено, що кошти, стягнені за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, спрямовуються в установленому порядку до державного бюджету.

Необхідно звернути увагу, що постановою Кабінету Міністрів України №320 від 25.04.2018 внесено зміни до підпункту 27 п.5 Положення №103, якими після слова нарахування доповнено словами: "вживає заходів щодо стягнення", які набрали чинності 03.05.2018. А прокурор звернувся із вказаним позовом до суду 21.08.2018, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті, у якому позовні матеріали були скеровані Львівською місцевою прокуратурою №3 до Господарського суду Львівської області.

Отже, відповідно до підпункту 27 п.5 Положення №103 саме Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Враховуючи положення п.1, підпункту 27 п.5 Положення №103, Закон України "Про автомобільний транспорт" інші підзаконні нормативно-правові акти про автомобільний транспорт, Державна служба України з безпеки на транспорті має можливість та підстави на стягнення плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автодорогами загального користування, що випливає з покладених на неї завдань щодо державного контролю за додержанням вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Разом з тим, у позовній заяві прокурором зазначено, що відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у даних правовідносинах, а відтак прокурор відповідно до положень ст.131-1 Конституції України та ч.2 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» звертається до господарського суду за захистом державних інтересів і набуває статусу позивача.

Підстави представництва Прокурором інтересів держави з'ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Чинний ГПК України (п.4 ч.5 ст.174) визначає, що за відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави суддя повертає позовну заяву прокурору на стадії вирішення питання про прийняття позовної заяви до розгляду, тобто, до відкриття провадження у справі.

Однак серед підстав для залишення позову без розгляду після відкриття провадження у справі, які визначено у ст.226 ГПК України, не передбачено такого випадку як відсутність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави (що було виявлено після відкриття провадження у справі).

Разом з тим, у разі вирішення спору по суті безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового акта у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України.

На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що прокурор при зверненні з позовом до суду не визначив орган, уповноважений здійснювати державою відповідні функції у спірних правовідносинах.

При цьому, посилання Прокурора на те, що чинним законодавством України визначено орган (Укртрансбезпека) уповноважений державою реалізовувати державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства) та здійснювати відповідно до покладених на нього завдань габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування, нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю, проте у вказаного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовами про стягнення нарахованої плати за проїзд великовагових транспортних засобів дорогами загального користування, господарський суд відхиляє з огляду на те, що таке твердження суперечить приписам наведених вище нормативно-правових актів, зокрема, положенням підпункту 27 п.5 Положення №103, зміни до якого були внесені постановою Кабінету Міністрів України №320 від 25.04.2018 та які набрали чинності 03.05.2018. Прокурор звернувся до господарського суду з позовом 21.08.2018.

З огляду на те, що Прокурором у цій справі безпідставно не зазначено орган (органи), уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої (яких) подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, господарський суд приходить до висновку про відсутність підстав для представництва Прокурором інтересів держави у цій справі, відповідно , про відмову в задоволенні позову.

Щодо посилання прокурора у позовній заяві на висновки ОСОБА_4 Верховного Суду у Постанові від 06.06.2018 у справі №820/1203/17, а саме, що повноваження Укртрансбезпеки щодо плати за проїзд великовагових транспортних засобів обмежується лише нарахуванням такої плати, то на переконання господарського суду такі посилання не заслуговують на увагу, оскільки, як вже зазначено вище в рішенні, постановою Кабінету Міністрів України №320 від 25.04.2018 внесено зміни до підпункту 27 п.5 Положення №103, якими після слова нарахування зміст п.п.27 п.5 Положення доповнено словами: "вживає заходів щодо стягнення", які набрали чинності 03.05.2018. Прокурор з позовом у даній справі (№914/1499/18) звернувся до господарського суду Львівської області 21.08.2018, тобто, після того, як зазначені зміни до підпункту 27 п.5 Положення №103 набрали чинності. Висновки ОСОБА_4 Верховного Суду у Постанові від 06.06.2018 у справі №820/1203/17 стосуються результатів розгляду касаційної скарги Державної служби України з безпеки на транспорті на ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року , тобто, коли ще зміни до підпункту 27 п.5 Положення №103 не були внесені постановою Кабінету Міністрів України №320 від 25.04.2018 .

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.ст.76,77,78,79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи із вищенаведеного суд відмовляє Заступнику керівника Львівської місцевої прокуратури №3 у задоволенні позову та, виходячи з положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладає на нього судові витрати, а саме 1762,00 грн судового збору, сплаченого за подання позовної заяви до суду.

Керуючись статтями 4, 7, 13, 14, 53, 73, 74, 76-79, 91, 96, 123, 129, 207, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати, пов'язані з розглядом даної справи, а саме 1762 грн. судового збору, покладаються Заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №3.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 05.02.2018

Суддя Кітаєва С.Б.