ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2019 р. Справа№ 910/1441/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Разіної Т.І.

без повідомлення учасників апеляційного провадження

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" Кадирова В. В.

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 (повний текст підписано 02.08.2018)

у справі №910/1441/18 (суддя О.В. Гумега)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" Кадирова В. В.

до Фізичної особи-підприємця Федорчука Вячеслава Валерійовича

про стягнення 41 841,13 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (далі - позивач) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Федорчук Вячеслава Валерійовича (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 41 841,13 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач неналежно виконав взяті на себе зобов'язання за договором кредитної лінії №ВКЛ-2010101 від 24.02.2012, у зв'язку з чим заборгованість відповідача за простроченим відсотками станом на 16.01.2018 складає 41 841,13 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 у справі №910/1441/18 відмовлено в позові повністю.

Рішення суду обґрунтовано тим, що з наведених позивачем у розрахунку даних не можливо дійти висновку, яка саме сума відсотків за підвищеною відсотковою ставкою 30% була донарахована відповідачу згідно Розпорядження банку від 03.08.2015 у відповідний місяць у спірному періоді та не була сплачена останнім, враховуючи також, що у розрахунку не вказано дати, з якої позивачем обліковується таке прострочення відповідно до умов договору, та дати, до якої обліковується таке прострочення (з урахуванням зменшення суми заборгованості).

Також, суд вказав, що враховуючи висновок про відмову у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, суд не застосовує при цьому позовну давність та наслідки її спливу, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення прав особи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також апелянт зазначає, що на виконання ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасовою адміністрацією банку було виявлено, що працівниками банку не було застосовано належну відсоткову ставку відповідно до умов договору кредитної лінії №ВКЛ-2010101 від 24.02.2012 за період з 25.05.2012 по 23.02.2015, у зв'язку з чим відповідачу: за період з 25.02.2012 по 31.12.2012 за підвищеною відсотковою ставкою 30% донараховано 13575,70 грн.; за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 за підвищеною відсотковою ставкою 30% донараховано 19531,12 грн.; за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 за підвищеною відсотковою ставкою 30% донараховано 8377,25 грн.; за період з 01.01.2015 по 23.02.2015 за підвищеною відсотковою ставкою 30% донараховано 357,06 грн. Тобто, всього відповідачу донараховано 41841,13 грн. за підвищеною відсотковою ставкою за період з 25.05.2012 по 23.02.2015. На думку апелянта, судом першої інстанції не прийнято до уваги твердження представника банку стосовно Розпорядження від 03.08.2015, відповідно до якого здійснювалось підвищення відсоткової ставки у розмірі 30%, що прямо передбачено п.п. 5.11-5.12 кредитного договору.

Крім того, апелянт вказує, що звернувся з даним позовом до суду в межах строку позовної давності, враховуючи, що відповідно до умов договору позичальник мав виконати зобов'язання за цим договором у повному обсязі до 23.02.2015, а отже останнім днем строку, в межах якого апелянт мав право звернутись до суду з вимогою про захист свого права було 23.02.2018.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення. Тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того, відповідач заперечує наявність у нього спірної заборгованості за простроченими відсотками, оскільки відсотки за користування кредитом сплачувались ним відповідно до умов п. 3.3 договору щомісячно, не пізніше 10 числа місяця. Відсотки сплачувались ним саме в тій сумі, яку нараховував позивач. Крім того, відповідач зазначає, що у розрахунку заборгованості за договором позивач безпідставно вказав підвищену відсоткову ставку у розмірі 30% річних, оскільки у позивача під час дії договору не виникало жодних претензій до відповідача з приводу порушень або невиконання будь-якого із зобов'язань, передбачених п.п. 5.11 - 5.12 договору, більш того, 31.08.2015 позивач підписав з відповідачем додаткову угоду до договору про збільшення кредитного ліміту. ФОП Федорчук В. В. звертає увагу , що нарахування відсотків за підвищеною відсотковою ставкою 30% відбулось за Розпорядження банку від 03.08.2015 вже після виплати відповідачем всіх кредитних коштів та нарахованих відсотків.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" Кадирова В. В. на рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 у справі №910/1441/18 та призначено до розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників.

Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

24.02.2012 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (далі - кредитор, Банк,) та Фізичною особою-підприємцем Федорчуком Вячеславом Валерійовичем (далі - позичальник) укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2010101 (далі - договір) (т. 1; а.с. 87-95).

Відповідно до п. 1.1 договору сторони узгодили, що кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 470 000,00 гривень 00 копійок, який зменшується рівними частинами в останні 6 місяців відповідно до встановленого графіку зменшення максимального ліміту заборгованості згідно додатку № 1 до цього договору, який є його невід'ємною частиною (далі - графік), зі сплатою плати за користування грошовими коштами в розмірі 24,99 процентів річних, з кінцевим терміном повернення до 23.02.2015 включно (далі - кредит), на умовах визначених цим договором.

Пунктом 1.1.1 договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п.п. 5.1 - 5.12 цього договору, плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 30 % річних, починаючи з дня невиконання зазначених зобов'язань. Підвищена плата за користування грошовими коштами в розмірі 30% річних діє до дня (включно) виконання умов п.п. 5.11 - 5.12 цього договору. При цьому сторони погодили, що зазначене збільшення розміру річної процентної ставки по цьому договору не потребує додаткового двохстороннього погодження та внесення відповідних письмових змін до цього договору.

Сторони у п.п. 1.1.2 договору встановили, що у разі прострочення кінцевого терміну повернення кредиту, який визначено в першому абзаці пункту 1.1 договору, діюча на такий момент прострочення річна процентна ставка за цим договором збільшується на 20 одиниць та починає застосовуватись до взаємовідносин сторін за цим договором починаючи з дня, наступного за кінцевим терміном (днем) погашення заборгованості за кредитом по день фактичного погашення заборгованості за цим договором. При цьому сторони погодили, що зазначене збільшення розміру річної процентної ставки по цьому договору не потребує додаткового двохстороннього погодження та внесення відповідних письмових змін до цього договору.

31.08.2012 сторони підписали додатковий договір № 1 до договору (т. 1; а.с. 97-99) (далі - додатковий договір № 1), згідно з яким змінили редакцію п. 1.1 договору, згідно якої кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 750000,00 гривень 00 копійок, який зменшується відповідно до встановленого графіку зменшення максимального ліміту заборгованості згідно додатку № 1 до цього договору, який є його невід'ємною частиною, зі сплатою плати за користування грошовими коштами в розмірі 25,99 процентів річних, з кінцевим терміном повернення до 23.02.2015 включно, на умовах визначених цим договором.

Сторони підпунктом 1.1.1 п. 1.1 договору (в редакції додаткового договору № 1) узгоджено, що у випадку невиконання позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п.п. 5.1 - 5.12 цього договору, плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 30 % річних, починаючи з дня невиконання зазначених зобов'язань. Підвищена плата за користування грошовими коштами в розмірі 30% річних діє до дня (включно) виконання умов п.п. 5.11 - 5.12 цього договору. При цьому сторони погодили, що зазначене збільшення розміру річної процентної ставки по цьому договору не потребує додаткового двохстороннього погодження та внесення відповідних письмових змін до цього договору.

Підпунктом 1.1.2 п. 1.1 договору (в редакції додаткового договору № 1) узгоджено, що у разі прострочення кінцевого терміну повернення кредиту, який визначено в першому абзаці пункту 1.1 договору, діюча на такий момент прострочення річна процентна ставка за цим договором встановлюється на рівні 45,99 процентів річних та починає застосовуватись до взаємовідносин сторін за цим договором починаючи з дня, наступного за кінцевим терміном (днем) погашення заборгованості за кредитом по день фактичного погашення заборгованості за цим договором. При цьому сторони погодили, що зазначене збільшення розміру річної процентної ставки по цьому договору не потребує додаткового двохстороннього погодження та внесення відповідних письмових змін до цього договору.

Згідно із п. 5 додаткового договору № 1 сторони домовились викласти додаток № 1 до договору (графік зменшення максимального ліміту заборгованості) в новій редакції, наведеній у додатку до цього додаткового договору, що є його невід'ємною частиною (т. 1; а.с. 100).

Погашення кредиту здійснюється до 10 числа місяця включно у відповідності до графіку, на позичковий рахунок кредитора, зазначений у п. 2.1 цього договору (п 1.3 договору).

Приписами пункту 2.2 договору встановлено, що моментом (днем) надання кредиту вважається день видачі готівкових коштів з позичкового рахунку позичальника в повній або частковій сумі кредиту.

Моментом (днем) повернення кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки кредитора: суми кредиту, процентів, комісій та можливих штрафних санкцій, визначених цим договором, якщо інше не випливає з умов цього Договору (п. 2.3 договору).

Пунктом 3.1 договору сторони визначили, що позичальник сплачує кредитору проценти за користування кредитом виходячи із розміру процентної ставки, встановленої в п. 1.1 або зміненої відповідно до п.п. 3.5 - 3.7 цього договору.

Відповідно до п.п. 3.2, 3.3 договору нарахування та сплата процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів користування кредитом в періоді (28-29-30-31/365) на непогашену суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), починаючи з дати видачі кредиту до дати його повернення. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту. Сплата відсотків здійснюється в валюті кредиту щомісячно, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним на рахунок, відкритий у кредитора. Датою сплати позичальником процентів та комісій є день зарахування коштів на рахунок кредитора, вказаний в п. 3.3 договору.

Згідно із пунктами 5.1, 5.11 договору позичальник зобов'язується забезпечити своєчасну оплату платежів, передбачених даним договором та протягом 10 календарних днів з дня укладання іпотечного договору / договору застави укласти в акредитованій банком страховій компанії договір страхування заставного майна, зазначеного у п. 1.4 цього договору.

Пунктом 5.12 договору встановлено, що позичальник зобов'язується виконувати наступні зобов'язання: протягом 3 місяців з моменту надання кредиту, перевести обороти пропорційно кредитній заборгованості оборотів Фізичної особи-підприємця Федорчука В'ячеслава Валерійовича по поточним рахункам в Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк". Для підтвердження виконання своїх зобов'язань позичальник повинен щоквартально надавати довідки про обороти в інших банках, в яких обслуговується позичальник (п.п. 5.12.1 п. 5.12 договору); протягом 10 календарних днів з дня укладення цього Договору укласти в акредитованій банком страховій компанії договір страхування життя Федорчука Вячеслава Валерійовича (п.п. 5.12.2 п. 5.12 договору).

При настанні термінів платежів, передбачених цим договором, чи у випадку наявності простроченої заборгованості по платежах, а також при настанні випадків дострокового повернення кредиту відповідно до умов цього договору, будь-які грошові кошти на рахунках позичальника (в національній та/або іноземній валюті), можуть бути використані кредитором для сплати процентів, погашення заборгованості за кредитом, сплати неустойок (пені, штрафів), відшкодування збитків, або здійснення інших платежів передбачених цим договором. Для цього позичальник надає банку право договірного списання коштів з будь-яких своїх рахунків (поточних, депозитних, карткових), відкритих (чи тих, що будуть відкриті) позичальником в АТ "Дельта Банк". Позичальник доручає банку здійснювати таке договірне списання у сумі, визначеній кредитором самостійно на підставі цього договору, будь-яку кількість разів протягом строку дії цього договору до повної оплати будь-яких зобов'язань позичальника перед кредитором за цим договором. Для цього позичальник надає кредитору право договірного списання коштів з будь-яких своїх рахунків, відкритих в АТ "Дельта Банк"( п. 6.4 договору).

Згідно із п. 11.5 договору даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання ними взятих на себе зобов'язань.

Спір виник у зв'язку із тим, що на виконання ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасовою адміністрацією банку було виявлено, що працівниками банку не було застосовано належну відсоткову ставку відповідно до умов договору кредитної лінії №ВКЛ-2010101 від 24.02.2012 за період з 25.05.2012 по 23.02.2015, у зв'язку з чим відповідачу: за період з 25.02.2012 по 31.12.2012 за підвищеною відсотковою ставкою 30% донараховано 13575,70 грн.; за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 за підвищеною відсотковою ставкою 30% донараховано 19531,12 грн.; за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 за підвищеною відсотковою ставкою 30% донараховано 8377,25 грн.; за період з 01.01.2015 по 23.02.2015 за підвищеною відсотковою ставкою 30% донараховано 357,06 грн. Тобто, всього відповідачу донараховано 41 841,13 грн. за підвищеною відсотковою ставкою за період з 25.05.2012 по 23.02.2015.

Пунктом 2 ст. 11 Цивільного кодексу України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Із аналізу умов оспорюваного договору, змісту прав та обов'язків сторін за ним слідує, що останній за своєю правовою природою є кредитним договором.

Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту (ч. 2 ст. 345 ГК України).

Частинами 1, 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України ( ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов договору та додаткового договору № 1 до нього позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості, визначеним п. 1.1 договору (в редакції додаткового договору № 1 до договору), що підтверджується меморіальними ордерами та банківськими виписками по особовим рахункам за договором (т. 1; а.с. 16-75).

Отримання кредитних коштів за договором відповідачем не заперечується.

Як вже було зазначено, зменшення ліміту заборгованості за кредитом відбувалось згідно п. 1.1 договору відповідно до встановленого графіку зменшення максимального ліміту заборгованості - додатку № 1 до договору, який є невід'ємною частиною договору. Кінцевим терміном повернення кредиту у п. 1.1 договору визначено 23.02.2015 включно.

З розрахунку заборгованості за договором та виписок по особовим рахункам за договором вбачається, що загальна сума кредиту в повному обсязі повернута відповідачам 13.05.2015. Отже, заборгованість за кредитом у відповідача відсутня.

Проте, за твердженням позивача, згідно наведеного розрахунку заборгованості за договором у відповідача наявна заборгованість за простроченими відсотками у загальній сумі 41841,13 грн., яка і є предметом спору у даній справі.

З наведеного розрахунку також вбачається, що позивачем застосовано наступну відсоткову ставку за користування грошовими коштами за договором: 24,99 % річних - за період з 24.02.2012 по 24.05.2012; 30,00 % річних - за період з 25.05.2012 по 23.02.2015; 45,99 % річних - за період з 24.02.2015 по 12.05.2015.

Пунктом 1.1 договору, який укладено сторонами 24.02.2012, встановлено здійснення відповідачем плати за користування грошовими коштами в розмірі 24,99 % річних, а з 31.08.2012 - дати підписання додаткового договору № 1 до договору, пункт 1.1 цього договору було викладено у новій редакції та встановлено плату за користування грошовими коштами в розмірі 25,99 % річних. Разом з тим, підпунктами 1.1.1, 1.1.2 пункту 1.1 договору (в редакції додаткового договору № 1) сторони узгодили умови, у разі настання яких плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 30 % річних (п.п. 1.1.1) та в розмірі 45,99 % річних (п.п. 1.1.2).

Так, обгрунтовуючи наявність підстав для встановлення відсоткової ставки за договором на рівні 30% річних починаючи з 25.05.2012, позивач вказав про порушенням відповідачем п.п. 5.12.1 договору, а саме: протягом 3 місяців з моменту надання кредиту позичальником не переведено обороти пропорційно кредитної заборгованості оборотів ФОП Федорчука В.В. по поточним рахункам в ПАТ "Дельта Банк", крім того, на підтвердження виконання своїх зобов'язань позичальник повинен був щоквартально надавати довідки про обороти в інших банках, в яких обслуговується позичальник.

Водночас, невиконання відповідачем зобов'язань, встановлених п.п. 5.12.1 договору, є підставою для встановлення відсоткової ставки за договором на рівні 30% річних.

При цьому, сторони погодили в п.п. 1.1.1 п. 1.1. договору, що передбачене сторонами збільшення розміру річної процентної ставки по цьому договору не потребує додаткового двохстороннього погодження та внесення відповідних письмових змін до цього договору.

Судом першої інстанції з'ясовано, що нарахування відсотків відповідачу за підвищеною відсотковою ставкою 30% у загальній сумі 41 841,13 грн. здійснене позивачем з урахуванням вимог ч.ч. 2, 7 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та на підставі Розпорядження Управління адміністрування активних операцій клієнтів малого та середнього бізнесу № ВКЛ-2010101/1 від 03.08.2015 щодо встановлення плати за користування кредитом у розмірі 30% річних за період з 25.02.2012, у зв'язку з порушенням ФОП Федорчук В.В. умов договору кредиту від 24.02.2012.

Однак, визначаючи вищевказану загальну суму у розмірі 41841,13 грн. до стягнення з відповідача, місцевий господарський суд встановив, що позивач не надав обґрунтованого розрахунку цієї суми, а саме не надав обґрунтованого розрахунку складових частин цієї загальної суми, які тільки визначені позивачем у розмірі 13575,70 грн., 19531,12 грн., 8377,25 грн., 357,06 грн.

Судом першої інстанції не було прийнято доданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором кредиту в якості обґрунтованого розрахунку стягуваної суми з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із п. 1.1 договору максимальний ліміт заборгованості за договором зменшується відповідно до встановленого графіку зменшення максимального ліміту заборгованості згідно додатку № 1 до цього договору, зі сплатою плати за користування грошовими коштами.

Приписами п. 1.3 та п. 3.3 договору встановлено, що погашення кредиту здійснюється до 10 числа місяця включно у відповідності до графіку, сплата відсотків здійснюється в валюті кредиту щомісячно, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним.

Таким чином, умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання (з погашення кредиту та сплати відсотків) та строк їх виконання, які деталізують обов'язок боржника (позичальника) повернути весь кредит частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку.

При цьому п. 3.2 договору визначено, що нарахування та сплата процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів користування кредитом в періоді (28-29-30-31/365) на непогашену суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), починаючи з дати видачі кредиту до дати його повернення. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи умови вищенаведених пунктів договору, обґрунтований розрахунок заборгованості за простроченими відсотками у загальній сумі 41 841,13 грн. за період з 25.05.2012 по 23.02.2015 мав містити зазначення сум і дат прострочених (донарахованих) відсотків за кожний місяць у визначеному спірному періоді, нарахування яких мало бути здійснене на фактичну кількість днів користування кредитом в періоді (28-29-30-31/365) на відповідний залишок заборгованості за кредитом з урахуванням здійснених відповідачем на відповідний час оплат в рахунок погашення кредиту згідно з графіком зменшення максимального ліміту заборгованості.

Крім того, оскільки заборгованість відповідача за простроченими відсотками у розмірі 41841,13 грн. фактично виникла у останнього з огляду на донарахування позивачем сум відсотків за підвищеною відсотковою ставкою 30% згідно Розпорядження банку від 03.08.2015, у зв'язку з порушенням відповідачем п. 5.12.1 договору, то обґрунтований розрахунок стягуваної суми у розмірі 41841,13 грн. мав містити зазначення саме таких донарахованих та прострочених відповідачем сум відсотків за кожний місяць у спірному періоді.

Однак, суд першої інстанції вірно вказав, що з доданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором кредиту не можливо дійти висновку, яка саме сума відсотків за підвищеною відсотковою ставкою 30% була донарахована відповідачу згідно Розпорядження банку від 03.08.2015 у відповідний місяць у спірному періоді та не була сплачена останнім, враховуючи також, що у розрахунку не вказано дати, з якої позивачем обліковується таке прострочення відповідно до умов договору, та дати, до якої обліковується таке прострочення (з урахуванням зменшення суми заборгованості). Наприклад, відповідно до наведеного розрахунку, за період з 01.06.2012 по 30.06.2012 (6+11+13 днів) за відсотковою ставкою 30% було нараховано відсотків у загальному розмірі 10942,19 грн. (2046,58 грн. + 3905,75 грн. + 4989,86 грн.), однак напроти зазначених сум у колонках таблиці "дата сплати" та "сплачено відсотків" відповідно вказано: "10.02.2012 - 12925,93 грн."; "04.01.2013 - 14916,34 грн."; "07.02.2013 - 14237,86 грн.". При цьому жодні пояснення стосовно саме таких зазначень не наведені ні у розрахунку заборгованості за договором кредиту, ні у позовній заяві, тоді як окремо відповідні пояснення/заяви, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не подавались. Крім того, навіть у разі, якщо взяти до уваги зазначені вище у таблиці "дату сплати" - 04.07.2012 та "сплачено відсотків" - 9114,85 грн., то з наведених даних у сукупності не вбачається, яка саме сума відсотків за підвищеною відсотковою ставкою 30% донарахована відповідачу та не сплачена останнім, а рівно не вбачається і дата, з якої позивачем обліковується прострочення сплати відсотків у цій сумі відповідно до умов договору.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи, враховуючи, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку заборгованості відповідача за простроченими відсотками за договором, Господарський суд міста Києва дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем його порушеного права з огляду на несплату відповідачем прострочених відсотків саме у розмірі 41 841,13 грн. за визначений позивачем період з 25.05.2012 по 23.02.2015.

Більш того, посилаючись на Розпорядження банку від 03.08.2015 як на підставу для донарахування відповідачу відсотків за підвищеною відсотковою ставкою 30%, позивачем належним чином, з посиланням при цьому на відповідні норми чинного законодавства України, не обґрунтовано можливість здійснення такого донарахування вже після повернення відповідачем кредиту за договором в повному обсязі (13.05.2015). Наразі, з норм ч.ч. 2, 7 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", на які посилався позивач, не вбачається можливість встановлення підвищеної відсотковою ставки після виконання кредитного договору у повному обсязі.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

Водночас, відповідач заявив про застосування позовної давності до заявлених позивачем позовних вимог.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14.

Таким чином, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Отже, враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, суд першої інстанції не застосував при цьому позовну давність та наслідки її спливу, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення прав особи.

Суд першої інстанції також відзначив, що за відсутності обґрунтованого розрахунку стягуваної суми, який би містив зазначення сум і дат прострочених відсотків за кожний місяць у простроченому періоді, нарахування яких було б здійснене на фактичну кількість днів користування кредитом в періоді (28-29-30-31/365) на відповідний залишок заборгованості за кредитом, встановлення обставин спливу позовної давності у такому випадку є неможливим на підставі саме тих доказів та розрахунку стягуваної суми, що були подані позивачем.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, місцевий господарський суд вірно зазначив, що, оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача за захистом яких той звернувся до суду, не порушено відповідачем, тому позовні вимоги про стягнення 41 841,13 грн. не підлягають задоволенню.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" Кадирова В. В. на рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 у справі №910/1441/18 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 у справі №910/1441/18 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281- 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" Кадирова В. В. на рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 у справі №910/1441/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 у справі №910/1441/18 залишити без змін.

Матеріали справи №910/1441/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених ст. 287 ГПК України та у строки, встановлені ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б.Михальська

Т.І. Разіна