РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.01.2019Справа № 910/13603/18
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "РАЙВЕЛ" до Міністерства оборони України про стягнення 200000 грн.

та за зустрічним позовом Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "РАЙВЕЛ"

про визнання договору недійсним

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гукун Н.В.

Представники сторін:

від позивача - Лихопьок Д.П. (за довіреністю);

від відповідача - Пустоляков Є.Д. (за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про стягнення з Відповідача суми заборгованості за поставлене медичне обладнання за договором №1 від 27.03.2007 у зв'язку з відмовою Відповідачем це обладнання добровільно оплатити.

До сумісного розгляду з вказаним позовом судом було прийнято зустрічний позов про визнання договору №1 від 27.03.2007 з усіма додатковими угодами недійсним.

Відповідач, відхиляючи вимоги первісного позову та просячи суд задовольнити вимоги його зустрічного позову, зазначає, що укладений із Позивачем договір №1 від 27.03.2007 містить елементи інвестиційного договору та договору купівлі-продажу, у зв'язку з чим останній укладений всупереч Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти».

У судових засіданнях 28.11.2018 та 12.12.2018 судом оголошувалися перерви.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

27.03.2007 Міністерством оборони України (Відповідач) з Підприємством матеріального забезпечення ТОВ «Райвел» (Позивач) було укладено договір №1 «Інвестування та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю» (далі - Договір).

Метою Договору є підвищення рівня матеріального-технічного забезпечення, технологічного та медичного оснащення бази військового шпиталю, розташованого на земельній ділянці, площею 3,59 га по вул. Комсомольській у м. Дніпропетровську, яка перебуває у державній власності, до рівня вимог світових стандартів, шляхом реконструкції, переобладнання та модернізації його існуючих корпусів з будівництвом та надбудовою нових поверхів з метою раціонального використання існуючих, забезпечення високотехнологічною медичною технікою з програмним забезпеченням тощо.

Предметом Договору є правове регулювання участі його сторін у складанні, корегуванні проекту, реконструкції, модернізації, технологічному оснащенні матеріально технічної бази військового шпиталю, зазначеному у п. 1.1 Договору (далі - Об'єкт ), а також здійсненні інших робіт, зокрема, будівельних, направлених на досягнення мети Договору, та введення Об'єкта в експлуатацію (п. 1.2 Договору).

У подальшому до вказаного договору вносилися зміни, шляхом підписання між Позивачем і Відповідачем додаткових угод.

Рішенням від 19.04.2016 у справі №904/2552/15 Господарського суду Дніпропетровської області, яке набрало законної сили, суд визнав недійсним договір № 1 "Інвестування та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю" від 27.03.2007, укладений Міністерством оборони України і Підприємством матеріального забезпечення Товариством з обмеженою відповідальністю «Райвел» з додатками до цього Договору та невід'ємними частинами цього Договору актами розподілу часток Сторін в об'єкті (матеріальна база військового шпиталю, що розташований на земельній ділянці по вул. Комсомольській, 63 у м. Дніпропетровську) від 16.08.2007, 06.09.2007, 08.10.2007, 17.12.2007, 01.08.2008, 06.10.2008 стосовно споруд і будівель, розташованих на території військового містечка № 7 у м. Дніпропетровську по вул. Комсомольській, 63.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, яка встановлює підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки інше законом не встановлено, та оскільки рішення від 19.04.2016 у справі №904/2552/15 Господарського суду Дніпропетровської області набрало законної сили, то відповідно до ст. 75 ГПК України не доказується при розгляді даної справи встановлена вказаним рішенням обставина, що Договір № 1 «Інвестування та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю» від 27.03.07 з додатками та з невід'ємними частинами цього Договору актами розподілу часток Сторін в об'єкті (матеріальна база військового шпиталю, що розташований на земельній ділянці по вул. Комсомольській, 63 у м. Дніпропетровську) від 16.08.2007, 06.09.2007, 08.10.2007, 17.12.2007, 01.08.2008, 06.10.2008 стосовно споруд і будівель, розташованих на території військового містечка № 7 у м. Дніпропетровську по вул. Комсомольській, 63, є недійсним, оскільки є удаваним, спрямованим на приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили, а саме: договору купівлі-продажу.

Крім того, Господарським судом міста Києва розглядався спір у справі №50/740-11/78 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" про стягнення з Міністерства оборони України суми основного боргу, штрафних санкцій, 3% річних та інфляційної складової за Договором № 1 "Інвестування та модернізації матеріально технічної бази військового шпиталю" від 27.03.2007.

Оскільки інше законом не встановлено, та оскільки рішення від 11.04.2011 у справі №50/740-11/78 Господарського суду міста Києва набрало законної сили, то відповідно до ст. 75 ГПК України не доказується при розгляді даної справи встановлена вказаним рішенням обставина, що Договір № 1 «Інвестування та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю» від 27.03.2007 є змішаним та містить в собі елементи інвестиційного договору та договору поставки.

Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з рішенням від 11.04.2011 у справі №50/740-11/78 Господарського суду міста Києва, яке набрало законної сили, відповідно до ст. 75 ГПК України є встановленими та не доказуються знов при розгляді даної справи ті обставини, що на виконання умов Договору протягом 2007 та 2008 років Позивачем на адресу Відповідача було здійснено поставку медичного обладнання на загальну суму 47575297,08 грн.

Тобто, фактично за умовами Договору Відповідачем було придбано медичного обладнання на загальну суму 47575297,08 грн.

Разом з цим, відповідно до ст. 2 Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти», у редакції, яка діяла станом на час укладення Договору, цей Закон застосовується до всіх закупівель товарів, робіт і послуг, що повністю або частково здійснюються за рахунок державних коштів, за умови, що вартість предмета закупівлі для товару (товарів), послуги (послуг) становить або перевищує 20000 гривень, а для робіт - 50000 гривень. Дія цього Закону не поширюється на закупівлі товарів і послуг, які здійснюються підприємствами оборонно-промислового комплексу.

Відповідач, Міністерство оборони України, не є «підприємством оборонно-промислового комплексу», тому на нього поширюється дія вказаної редакції Закону.

Як вбачається з умов Договору, ним не передбачалося іншого фінансування поставки медичного обладнання, аніж за рахунок передачі державного майна еквівалентно його вартості у грошовому вимірі, а у разі перевищення інвестування - у тому числі грошовими коштами (п. 5 Додаткової угоди № 3 до Договору).

Отже, у відповідності до вказаної редакції ст. 2 Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти», Договір з усіма додатками повинен був укладатися з застосуванням передбаченої цим Законом процедури закупівлі товарів за рахунок державних коштів, чого сторонами Договору здійснено не було, у тому числі, всупереч пряму заборону, встановлену ч. 4 вказаної статті, а саме, що забороняється укладання договорів, які передбачають витрачання державних коштів, та/або оплата розпорядником державних коштів товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, передбачених цим Законом, крім випадків, передбачених цим Законом.

До виключних випадків, передбачених Законом, випадок укладення Договору не відноситься.

Відтак, при укладенні Договору (з усіма додатками) було прямо порушено ст. 2 Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти» у вищевказаній редакції, і також порушено прямо встановлену даним Законом заборону на укладення такого типу Договорів у обхід передбаченої Законом процедури закупівлі за державні кошти.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Враховуючи наведене, оскільки судом встановлено порушення вказаного Закону при укладенні Договору (з усіма додатками) та укладення його усупереч встановленій цим Законом забороні, і також враховуючи, що Договір уже був визнаний недійсним у частині судовим рішенням у справі №904/2552/15, яке набрало законної сили, то зустрічний позов у даній справі №910/13603/18 судом задовольняється повністю - так як встановлення судом, що Договір укладений всупереч Закону, має наслідком визнання його недійсним судом у решті положень, які залишались чинними після набридання законної сили рішення у справі №904/2552/15, і таким чином, внаслідок прийняття судом даного рішення, Договір є недійсним повністю, так як визнані недійсними усі його положення

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Таким чином, вимога Позивача про стягнення з Відповідача суми заборгованості за поставлене медичне обладнання за Договором, визнаним судом недійсним, задоволенню не підлягає, оскільки визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням таких майнових наслідків його вчинення, як зобов'язання виконувати його умови.

Інші доводи та заперечення сторін спору, викладені у поданих ними суду заявах по суті спору, а також інші, не описані вище, надані сторонами докази - усі судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору, у зв'язку з встановленням судом наявності описаних вище підстав для визнання Договору недійсним, впливу не мають.

Понесені Позивачем судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України у зв'язку з відмовою у позові покладаються на нього та не відшкодовуються.

Понесені Відповідачем судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на Позивача, так як останній є винним у зверненні Відповідача до суду з даним зустрічним позовом через невизнання у добровільному порядку описаного вище порушення Закону при укладенні Договору.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "РАЙВЕЛ" відмовити повністю.

Зустрічний позов Міністерства оборони України задовольнити.

Визнати недійсним договір № 1 "Інвестування та модернізації матеріально технічної бази військового шпиталю" від 27.03.2007, укладений між Міністерством оборони України і Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "РАЙВЕЛ" з додатками до цього договору та невід'ємними частинами цього договору актами розподілу часток сторін в об'єкті від 16.08.2007, 06.09.2007, 08.10.2007, 17.12.2007, 01.08.2008, 06.10.2008.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "РАЙВЕЛ" на користь Міністерства оборони України 1921 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 08.02.2019.

Суддя Р.Б. Сташків