ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2019 Справа № 904/3818/18

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65 зал №511

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Орєшкіна Е.В., Кощеєв І.М.

секретар судового засідання Мацекос І.М.

представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність №б/н від 30.01.2018, посвідчення №0772 від 11.11.2016, адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.11.2018 у справі №904/3818/18 (суддя Суховаров А.В.; рішення ухвалене о 12:37 год. у місті Дніпро, повне рішення складено 12.11.2018)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь", м.Краматорськ, Донецька область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Металпромекспорт", смт.Слобожанське, Дніпровський район, Дніпропетровська область

про визнання недійсною додаткової угоди

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Енергомашспецсталь" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Металпромекспорт" про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 15.06.2017 до договору №15/424752 від 27.04.2017, укладеного між позивачем та відповідачем, з моменту її укладення.

Позов обґрунтовано посиланням на те, що спірна додаткова угода суперечить приписам пункту 6.3 договору поставки №15/424752 від 27.04.2017, ст.ст. 334, 664 Цивільного кодексу України, а також не відповідає волевиявленню позивача.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 01.11.2018 у справі №904/3818/18 (суддя Суховаров А.В.) в позові відмовлено.

Означене рішення місцевого господарського суду вмотивоване тим, що проаналізувавши зміст спірної додаткової угоди та умов Договору, суд дійшов висновку, що внесені Додатковою угодою №1 зміни до Специфікації №1 вказують на погодження між сторонами зміни та умов оплати витрат на доставку товару, який поставляється за Договором, що не суперечить сучасній діловій практиці, умовам Договору та положенням чинного законодавства, в той час як твердження позивача щодо наявності суперечностей між умовами спірної додаткової угоди та положеннями пункту 6.3. Договору, ст.ст. 334, 664 Цивільного кодексу України відхиляються судом.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, позивач (ПАТ "Енергомашспецсталь") звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.11.2018 у справі №904/3818/18 повністю та ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити, визнати недійсною Додаткову угоду №1 від 15.06.2017 до Договору №15/424752 від 27.04.2017 з моменту її укладення сторонами.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує на те, що як вбачається з матеріалів справи, умови Додаткової угоди до Договору в частині переходу права власності на товар, прямо суперечать п.6.3. Договору, вимогам ст.334 Цивільного кодексу України та не унормовуються із вимогами п.п.5.1., 5.2. Договору, ст.664 Цивільного кодексу України та зазначеними у Специфікації умовами постачання продукції (ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України), а волевиявлення позивача стосовно можливості компенсації покупцем постачальникові транспортних витрат не є вільними та не відповідає його внутрішній волі (ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України), тобто на дату прийняття оскаржуваного рішення у суду першої інстанції були наявні усі законні підстави для визнання такої додаткової угоди недійсною.

Відповідач (ТОВ "Металпромекспорт") у відзиві на апеляційну скаргу вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а вимоги викладені в ній, не відповідають чинному законодавству. Зазначає, що посилання відповідача на те, що піввагони були власністю Укрзалізниці та отримувач сплатив тариф, не має відношення до компенсації транспортно-експедиційних витрат. На думку відповідача, посилаючись на те, що оспорюваний правочин не відповідає внутрішньому волевиявленню позивача, останній не описав ані в позові, ані в апеляційній скарзі в чому саме це відбувалося та чим підтверджується таке висловлювання. Вказує, крім того, що зазначена специфікація вже виконана, товар поставлений та прийнятий позивачем, однак не сплачений, як того вимагають умови договору та додатків до нього, і наразі йде судова тяжба щодо стягнення заборгованості саме за специфікацією №1 та додаткової угоди до неї. Щодо підстави про перехід права власності, то це, за твердженням відповідача, взагалі не стосується спірної додаткової угоди. Відповідач вважає, що апелянт не довів фактів порушення судом першої інстанції законності чи обґрунтованості рішення, невірного застосування норм матеріального права чи порушення процесуального.

04.02.2019 до початку судового засідання від представника ПАТ "Енергомашспецсталь" адвоката ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи №904/3818/18 на іншу дату в межах строків, визначених Господарським процесуальним кодексом України, зазначивши при цьому, що як вбачається з копії ухвали Арбітражного суду м.Москви від 20.12.2018 по справі №А40-284865/18-143-1521, роздрукованої з сайту Вищого арбітражного суду РФ, представник позивача (адвокат), який приймає участь у даній справі, 04.02.2019 буде знаходитися у іншому судовому засіданні у Арбітражному суді м.Москви, у зв'язку з чим не має можливості прийняти участь у судовому засіданні у справі №904/3818/18.

Колегія суддів, керуючись пунктом 1 частини третьої статті 202 Господарського процесуального кодексу України, відмовила у задоволенні клопотання представника ПАТ "Енергомашспецсталь", оскільки до поданого клопотання не надано доказів на підтвердження участі саме адвоката ОСОБА_2 у зазначеній вище справі №А40-284865/18-143-1521 (копії договору, ордера тощо) та визнала, що причини неявки представника позивача є неповажними та не перешкоджають розгляду даної справи. Тому суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу по суті спору за відсутності представника позивача (апелянта) за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 04.02.2019 представник відповідача заперечував на задоволенні апеляційної скарги позивача з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

За результатом перегляду даної справи судом апеляційної інстанції в судовому засіданні 04.02.2019 оголошено вступну та резолютивну частину постанови суду.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.ст. 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено наступні обставини.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Металпромекспорт" (Постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Енергомашспецсталь" (Покупець) укладено Договір поставки №15/424752 від 27.04.2017 (надалі - Договір, а.с.9-16), відповідно до умов якого Постачальник передає у власність Покупцю, а Покупець приймає та сплачує товар, загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна та виробник якого визначені сторонами у специфікаціях, які є невід'ємною частиною Договору (п.1.1. Договору).

Відповідно до пункту 5.1. Договору строки і умови поставки товару вказуються в специфікаціях.

За умовами пункт 5.2. Договору датою поставки товару вважається дата його передачі Покупцю Постачальником в установленому в специфікації місці.

Згідно пункту 5.3. Договору Постачальник зобов'язаний повідомити Покупця про дату, коли очікується поставка товару, не пізніше 3 днів до дати поставки

В пункті 5.4. Договору сторони обумовили, що Постачальник зобов'язується в момент поставки товару вказати у товар супровідних документах інформацію про країну походження товару, торгову марку (при наявності) і виробника товару.

У пункті 6.3. Договору сторони встановили, що дата переходу права власності є дата відвантаження продукції. Датою відвантаження продукції є дата штемпеля на залізничній накладній станції відправлення.

За умовами пункту 9.3. Договору Покупець здійснює оплату за поставлений товар протягом строку, вказаного в специфікації. Від дня отримання оригіналів рахунку на оплату і сертифіката якості, якщо інше не передбачено специфікацією.

Згідно пункту 9.7. Договору у разі не отримання документів указаних в п. 6.1 Договору, Покупець має право не сплачувати товар до моменту отримання всіх документів.

Специфікацією №1 від 27.04.2018 (а.с.17) сторонами погоджено поставку продукції - шпат плавиковий ФК-85 у кількості 70 одиниць за ціною 8227,07 грн. (за одиницю) на загальну суму 691073,88 грн. (з ПДВ) згідно наступних умов:

Строк поставки товару протягом 5 календарних днів з моменту отримання Постачальником письмової заявки від Покупця, але не пізніше 50 календарних днів з моменту підписання специфікації.

Умови оплати - відстрочення платежу 30 календарних днів.

Умови доставки - відповідно до Інкотермс 2010-FSA склад Постачальника, м.Костянтинівка.

Додатковою угодою №1 від 15.05.2017 (а.с.18) до Договору поставки №15/424752 від 27.04.2017 погоджено зміни до Специфікації №1 до Договору та викладено їх в наступній редакції:

"Умови доставки, відповідно до Інкотермс 2010-FSA, склад постачальника, м.Костянтинівка, у випадку постави транспортом постачальника до м.Краматорськ, ст.Шпичкіно, покупець компенсує транспортні витрати постачальнику на підставі виставленого рахунка.

Датою переходу права власності є дата підписання видаткової накладної покупцем.

Документом, що підтверджує перехід права власності є видаткова накладна".

Дата переходу права власності є дата відвантаження продукції. Датою відвантаження продукції є дата штемпеля на залізничній накладній станції відправлення (п.6.3. Договору).

Предметом спору у цій справі є вимога позивача про визнання зазначеної вище Додаткової угоди №1 від 15.05.2017 недійсною, з тих підстав, що її умови суперечать вимогам діючого законодавства України та що волевиявлення представника покупця, який підписав угоду, не відповідає його внутрішній волі.

Як вказує позивач, підстави заявленого позову складаються з наступних обставин.

Статтею 664 Цивільного кодексу України встановлено, що обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обовязку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

2. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обовязок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Пунктом 5.2. Договору сторони встановили, що датою постачання товару вважається дата передачі покупцеві постачальником у встановленому в специфікації місці.

У відповідності із п. А4 умов FCA Інкотермс-2010 (згідно умов п. 1 специфікації №1 постачання продукції здійснювалося на умовах FCA, склад постачальника, м. Костянтинівка) продавець зобов'язаний надати товар перевізникові або іншій особі, вказаній покупцем, або вибраному продавцем у відповідності із статтею А.3 а), в названому місці у встановлену дату або в обумовлений строк. Постачання вважається виконаним, коли невідвантажений із транспортного засобу продавця товар представлений у розпорядження перевізника чи іншої особи, зазначеної покупцем чи обраний продавцем відповідно до статті А.3а).

Згідно з положеннями А3 а) умов FCA Інкотермс-2010 продавець не має жодного зобов'язання перед покупцем щодо укладення договору перевезення. Проте на прохання продавця або якщо існує така комерційна практика та покупець своєчасно не надає інструкцію про інше, продавець може укласти договір перевезення на звичайних умовах на ризик і за рахунок покупця.

Частиною першою та другою статті 334 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки.

На виконання вимог вищевказаної статті Цивільного кодексу України сторони при укладенні договору передбачили, що датою переходу права власності є дата відвантаження продукції. Датою відвантаження продукції є дата штемпеля на залізничній накладній станції відправлення.

За твердженням позивача, приймаючи до уваги відсутність інструкції покупця при постачання продукції на умовах FCA, склад постачальника, м. Костянтинівна, продавець мав укласти з перевізником на ризик та за рахунок покупця договір перевезення на звичайних умовах, товар вважається таким, що поставлений, з моменту його передачі постачальником перевізникові у м. Костянтинівна, а право власності на такий товар переходить від продавця до покупця з моменту передачі товару у м. Костянтинівка.

Натомість постачання товару здійснювалось залізничним транспортом, а товар був прийнятий перевізником до перевезення 29.01.2017(графа 56 залізничної накладної).

Незважаючи на це сторони при підписанні додаткової угоди №1 від 15.06.2017, не змінюючи при цьому умов пункту 6.3. Договору та умов постачання продукції, у пункті 1 передбачили, що датою переходу права власності на товар є дата підписання видаткової накладної покупцем, а документом, що підтверджує перехід права власності, є видаткова накладна.

Фактично видаткова накладна, яка підтверджувала постачання вищевказаної продукції, була складена 19.06.2017.

Тому, за наведених вище обставин, позивач вважає, що умови переходу права власності та товар, викладені в пункті 1 специфікації №1 до Договору в редакції Додаткової угоди №1 від 15.06.2017, суперечить пункту 6.3. Договору, положенням статей 334 та 664 Цивільного кодексу України та умовам FCA Інкотермс-2010.

У відповідності із частиною третьою статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вказує позивач, будь-який правочин реалізується суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Однак форма зовнішнього волевиявлення може виявитися неадекватною внутрішній волі суб'єкта правочину внаслідок неправомірних дій контрагента чи третіх осіб. внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб'єктом правочину його очікуваного юридичного результату. За таких обставин дії особи не можуть об'єктивно відображати внутрішню волю суб'єкта цивільних правовідносин досягти бажаного юридичного результату.

Як зазначено вище умовами специфікації №1 від 27.04.2017 до Договору в редакції Додаткової угоди №1 від 15.06.2017 сторони встановили, що постачання товару здійснюється на умовах FCA, склад постачальника, м. Костянтинівна, згідно Інкотермс-2010. При цьому, приймаючи до уваги те, що покупець своєчасно не надав постачальникові інструкцій щодо перевізника, з допомогою якого він повинен був забрати товарна умовах FCA, склад постачальника, м. Костнтинівка, сторони у пункті 1 Додаткової угоди №1 від 15.06.2017 до Договору передбачили можливість компенсації постачальникові лише транспортних витрат у разі постачання товару транспортом постачальника на підставі виставленого рахунку.

Як вбачається зі змісту граф 19 та 34 залізничної накладної №41252990, товар по ній поставлявся у вагоні, належному ПАТ "Українська залізниця", а вартість його доставки була сплачена відповідачем.

Таким чином, компенсація вартості перевезення товару у разі його доставки транспортом, що не належить постачальникові, умовами вищевказаної Додаткової угоди передбачена не була. Незважаючи на це, відповідачем та позивачем було підписано Акт здачі-прийомки виконаних робіт (послуг) №13 від 23.06.2017, згідно умовам якого компенсації відповідачем позивачеві підлягали транспортні послуги за постачання продукції у вагоні №66385568 за маршрутом ст. Жовтнева Одеської залізниці - ст. Шпічкіне Донецької залізниці, на загальну суму 3715,44 грн., тобто у даному випадку волевиявлення покупця про компенсацію постачальником вартості транспортних витрат, передбачена пунктом 1 специфікації №1 до Договору в редакції Додаткової угоди №1 від 15.06.2017, не відповідала його внутрішній волі.

Відповідно до норм статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відмовляючи позивачеві в задоволенні позовних вимог про визнання Додаткової угоди №1 від 15.06.2017 до Договору №15/424752 від 27.04.2017, суд першої інстанції виходив із того, що внесені оспорюванню додатковою угодою зміни до Специфікації №1 вказують на погодження між сторонами зміни до умов оплати втрат на доставку товару, який поставляється за Договором, що не суперечить сучасній діловій практиці, умовам договору та положенням чинного законодавства, в той час як твердження позивача щодо наявності суперечностей між умовами спірної додаткової угоди та положеннями пункту 6.3. Договору, статтям 334, 664 Цивільного кодексу України відхиляється судом.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з таких мотивів.

Причиною спору стало питання щодо обґрунтованості тверджень позивача про відсутність у нього реального волевиявлення на підписання спірної Додаткової угоди, а також наявності суперечностей між умовами спірної Додаткової угоди та положеннями пункту 6.3. Договору, статтям 334, 664 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За приписами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до частини першої статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Із цими положеннями кореспондується норма частини першої статті 188 Господарського кодексу України, якою також встановлено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Порядок зміни та розірвання договору визначається частинами 2-5 вказаної вище статті 188 Господарського кодексу України.

Як вбачається з встановлених судом обставин зміна сторонами умов договору полягала у доповненні обовязку Покупця компенсувати транспортні витрати Постачальника на підставі виставленого рахунку - у випадку поставки товару транспортом Постачальника до м.Краматорськ, ст. Шпічкіно, тобто в інше місце, ніж це було первісно обумовлено в Специфікації № 1.

Таким чином, умови оспорюваної додаткової угоди не суперечать первісним умовам договору, а доповнюють їх певними обовязками сторін на випадок зміни місця поставки товару. Щодо внесення змін в умови договору відносно переходу права власності на товар, то оскільки умови Договору поставки як первісно, так і відповідно до умов Додаткової угоди передбачали обов'язок продавця з доставки товару у визначене місце, то нова домовленість сторін про те, що датою переходу прав власності на товар є дата підписання видаткової накладної покупцем - не суперечить правовій природі правовідносин, які виникли між сторонами під час виконання означеного договору поставки товару.

Отже, як правильно встановив суд першої інстанції, такі обов'язки сторін не суперечать як пункту 6.3. первісних умов Договору, так і наведеним вище положенням статей статтям 334, 664 Цивільного кодексу України.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги щодо того, що волевиявлення позивача стосовно можливості компенсації покупцем постачальникові транспортних витрат не є вільними та не відповідає його внутрішній волі, колегія суддів встановила, що в матеріалах цієї справи такі твердження не знайшли підтвердження будь-якими належними та допустимими доказами. Складення та підписання сторонами двостороннього Акту здачі-прийомки виконаних робіт (послуг) №13 від 23.06.2017 - спростовує такі доводи позивача.

Колегія суддів вважає правильним відхилення судом першої інстанції посилань позивача на справу №904/448/18, в межах якої Господарським судом Донецької області розглядається позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Металпромекспорт" до Публічного акціонерного товариства "Енергомашсталь" про стягнення заборгованості, зокрема, компенсації транспортних послуг на суму 3715,44 грн., понесених Публічним акціонерним товариством "Енергомашсталь" внаслідок підписання ним спірної додаткової угоди за відсутності реального волевиявлення, оскільки правомірність таких вимог ТОВ "Металпромекспорт" не є предметом розгляду даної справи та підлягає дослідженню іншим судом - Господарським судом Донецької області в межах провадження у справі №904/448/18.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно й об'єктивно розглянув всі обставини справи в їх сукупності і керуючись законом, який регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати на оплату судового збору, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.11.2018 у справі №904/3818/18 - залишити без змін.

Судові витрати у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на Публічне акціонерне товариство "Енергомашспецсталь".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена 13.02.2019.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя І.М. Кощеєв