ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року Справа № 906/398/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Крейбух О.Г.

секретар судового засідання Саган І.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" на рішення господарського суду Житомирської області, ухваленого 22.10.2018 суддею Кудряшовою Ю.В. у м.Житомирі, повний текст складено 01.11.2018 у справі № 906/398/18

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгагро Сольюшн"

до Товариство з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Сільськогосподарсього виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив"

про стягнення 778 116,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгагро Сольюшн" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з відповідача 778116,63 грн., з яких: 703533,37 грн. основний борг, 37084,86 грн. пеня, 30732,92 грн. інфляційні, 6765,48 грн. 3% річні.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач не виконав свій обов'язок щодо повернення позики в повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 22.10.2018 р. у справі № 906/398/18 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн" 703533,37 грн. основного боргу, 10405,20 грн. пені, 2077,67 грн. інфляційних, 1836,22 грн. 3% річних, 10767,79 грн. сплаченого судового збору та 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" подав апеляційну скаргу від 12.11.2018 в якій просить останнє скасувати та ухвалити нове рішення про закриття провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору на підставі частини 2 ст. 231 ГПК України.

В обґрунтування скарги зазначає, що 23.05.2018 між СВК "Перший національний виробничий кооператив" та відповідачем укладено договір відступлення права вимоги №4-ЦГ, відповідно до якого відповідач прийняв від первісного кредитора право вимоги на 20000000,00 грн. Посилаючись на положення ст. 601, 603 ЦК України вважає, що відбулося зарахування зустрічних однорідних вимог. Зазначає, що статтею 601 Цивільного кодексу України не передбачено такої обовязкової умови для проведення зарахування зустрічних однорідних вимог як «безспірність вимог», на яку посилається суд першої інстанції відхиляючи доводи відповідача. Отже предмет спору відсутній, у зв'язку з чим провадження у справі слід закрити. Зазначає, що в матеріалах справи наявні докази належного повідомлення ТОВ "Торгагро Сольюшн" про відступлення права вимоги.

Представник апелянта в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апелянта заперечує. Вважає, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими, а доводи апелянта не спростовують висновків господарського суду Житомирської області, які містяться в оскаржуваному рішенні. Зазначає, що відповідачем не подано доказів, які містять відомості про вчинення дій, що засвідчують перехід до нього права вимоги за вказаними договорами, а також наявності заборгованості за даними договорами. Окрім цього відзначає, що з наданих доказів вбачається, що третя особа переуступила відповідачу право вимоги по договору поставки, предметом якого є саме поставка товару, а не грошей. Відтак вимоги не можуть вважатися однорідними. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу та надав свої пояснення.

Третьою особою письмових пояснень по суті поданої апеляційної скарги не надано, явку представника в судове засідання не забезпечено.

За умовами статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін враховуючи таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.01.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" (позичальник/відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн" (позикодавець/позивач) укладено договір позики №101 поворотної фінансової допомоги, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п.п. 2,1. цього договору (позика), а позичальник зобов'язується повернути позику у визначений цим договором строк (п.п. 1.1. договору).

Згідно п.п. 2.1. договору розмір позики становить 4000000,00 грн.

Пункт 3 договору від 08.01.2017 позикодавець передає позику позичальникові на протязі 10 днів з моменту підписання сторонами цього договору (п. 3.1. договору); позика передається в безготівковій формі шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позичальника (п. 3.2. договору); позика вважається переданою позичальникові в момент зарахування позики на поточний рахунок позичальника (п. 3.3. договору).

Також пунктом 4.1. договору встановлено, що строк повернення позики складає 12 місяців.

Після закінчення строку, визначеного в п.п. 4.1. цього договору, позичальник зобов'язується протягом 10 календарних днів повернути позикодавцеві позику (п.п. 5.1. договору).

Відповідно до п.п. 6.1., 6.2. договору останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.п. 6.1. цього Договору та закінчується в момент виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором.

Згідно п.п. 6.3. договору закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

З картки рахунку (а.с. 14-15) та платіжних доручень, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 16-30, 32, 34-39 том 1), вбачається, що позивач перерахував відповідачу 2 653 808, 77 грн. позики.

Матеріалами справи стверджується, що відповідач повернув позивачу позику в сумі 1 950 275, 40 грн.

Не погашеною залишилася сума боргу в розмірі 703533,37 грн.

З метою захисту своїх прав, позивач звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з відповідача 778116,63 грн., з яких: 703533,37 грн. основний борг, 37084,86 грн. пеня, 30732,92 грн. інфляційні, 6765,48 грн. 3% річні.

Місцевий господарський суд за результатами розгляду спору прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ст. 173 ГК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищезазначене та матеріали справи, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про нявністья правових підстав для задоволення позову в частині стягнення основного боргу в сумі 703533,37 грн.

Також з матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з простроченням відповідачем виконання своїх зобов'язань по договору позики №101 від 03.01.2017 р. позивачем нараховані штрафні санкції в сумі 37084,86 грн. пені, 30732,92 грн. інфляційних та 6765,48 грн. 3% річних.

Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми пені, апеляційним судом враховується наступне.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно приписів ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються із приписами, встановленими Господарським кодексом України.

За змістом ч. 1 ст. 230 ГК України штраф та пеня є одними з видів штрафних санкцій, які визнаються як господарські санкції у вигляді грошової суми, котру учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п.п. 7.1., 7.2. договору у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. За порушення строків повернення позики позикодавець має право нараховувати позичальнику неустойку в розмірі облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості, за кожний день прострочення.

Колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції, беручи до уваги, що початок строку нарахувань починається через рік від дати відповідного платежу та 10 днів (згідно п.п. 5.1.договору).

З нижчезазначеного розрахунку пені вбачається, що місцевим судом здійснено вірний її в сумі 10405,20 грн., а саме:

578,31 грн. за період з 20.03.2018 по 10.05.2018 на суму 23878,37 грн.;

1876,52 грн. за період з 21.03.2018 по 10.05.2018 на суму 79000,00 грн.;

5109,22 грн. за період з 25.03.2018 по 10.05.2018 на суму 233400,00 грн.;

144,38 грн. за період з 10.04.2018 по 10.05.2018 на суму 10000,00 грн.;

2685,59 грн. за період з 17.04.2018 по 10.05.2018 на суму 240255,00 грн.;

11,18 грн. за період з 09.05.2018 по 10.05.2018 на суму 12000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З нижчезазначеного розрахунку 3% річних вбачається, що місцевим судом здійснено вірний їх розрахунок в сумі 1836,22 грн., а саме:

102,06 грн. за період з 20.03.2018 по 10.05.2018 на суму 23878,37 грн.;

331,15 грн. за період з 21.03.2018 по 10.05.2018 на суму 79000,00 грн.;

901,63 грн. за період з 25.03.2018 по 10.05.2018 на суму 233400,00 грн.;

25,48 грн. за період з 10.04.2018 по 10.05.2018 на суму 10000,00 грн.;

473,93 грн. за період з 17.04.2018 по 10.05.2018 на суму 240255,00 грн.;

1,97 грн. за період з 09.05.2018 по 10.05.2018 на суму 12000,00 грн.

Також колегія суддів погоджується з розрахунком інфляційних втрат на суму в розмірі 2077,67 грн., розрахованої з урахуванням строку кожного окремого платежу (позики).

Апелянт вказує, що 23.05.2018 між Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Перший Національний ОСОБА_2» та ТОВ "Цефей-Груп" було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) №4-ЦГ до Позивача на суму 20000000,00 грн.

За вказаним договором відповідач (новий кредитор) отримав право вимоги до позивача (боржник) згідно із договором поставки № 27/02-С від 27.02.2017, яке належало первісному кредитору (третій особі у справі).

Про укладення договору відступлення права вимоги (цесії) СВК "Перший Національний ОСОБА_2" повідомило позивача листом від 23.05.2018 № 23/05/2018 (направлено 25.06.2018 з описом вкладення).

В свою чергу відповідач надіслав на адресу позивача заяву від 24.05.2018 № 24/05/2018 про припинення зобов'язання зарахуванням (надіслано 07.07.2018 з описом вкладення), відповідно до якої повідомляє про наявність загальної заборгованості перед позивачем в сумі 17728513,61 грн. (по 17 договорах, в тому числі і договору поворотної фінансової допомоги (позики) № 101 від 03.01.2017) та з огляду на отримане право вимоги за договором цесії № 4-ЦГ від 23.05.2018 заявляє про припинення зобов'язань щодо сплати ним на користь позивача 17728513,61 грн.

Таким чином, скаржник вважає, що у нього відсутнє зобовязання, щодо сплати заборгованості перед Позивачем на суму 778116,63 грн. згідно Договору позики (зворотної фінансової допомоги) №101 від 03.01.2017р. у звязку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог на загальну суму 17728513,61 грн. відповідно до заяви про припинення зобов'язання зарахуванням від 24.05.2018 р. № 24/05/2018.

Позивач в процесі розгляду справи заперечив проти зарахування зустрічних вимог (заява про відмову в задоволенні заяви щодо припинення зобов'язання зарахуванням від 16.07.2018 № 67-ТАС) вказуючи, що вимоги не є однорідними, оскільки у позивача перед третьою особою за договором поставки є зобов'язання поставити товар, а не сплатити кошти. При цьому відповідач не надав належних доказів, які б свідчили про сплату коштів, як новим кредитором за передане право вимоги згідно договору цесії. Відтак, відсутнє підтвердження виконання даного договору.

З даного приводу колегією суддів приймається до уваги наступне.

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За змістом частини 1 статті 601 ЦК України, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов'язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов'язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов'язані з виконанням.

Разом з тим, ще одною важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов'язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої з названих вище умов, виключає проведення зарахування у добровільному порядку.

Подані відповідачем у справі документи свідчать, що за умовами п. 1.1. Договору уступки права вимоги (цесії), первісний кредитор оплатно передає (відступає) належне йому право вимоги згідно з договором поставки № 27/02-С від 27.02.2017 на суму 20000000,00 грн., укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю "Торгагро Сольюшн" і первісним кредитором, а новий кредитор на умовах цього договору приймає право вимоги, що належить первісному кредитору за Основним договором. За умовами цього договору, від первісного кредитора переходять до нового кредитора усі права та зобов'язання, що виникли з Основного договору, в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення даного договору (п. 1.2. Договору цесії).

За договором поставки № 27/02-С від 27.02.2017 ТОВ "Торгагро Сльюшн" (постачальник) зобов'язується передати у власність СВК "Перший національний виробничий кооператив" (покупець) пшеницю 3-го класу урожаю 2017 року в кількості 4250,000 тонн, в подальшому по тексту "товар", а покупець зобов'язується прийняти та сплатити ціну товару на умовах та в строки визначені даним договором.

Поряд з цим, розділом 2 договору поставки сторони обумовили порядок розрахунків, за яким покупець здійснює до 01.03.2017 попередню оплату на суму 20000000,00 грн. Решта оплати здійснюється після поставки товару.

Викладене свідчить про те, що третьою особою переуступлено відповідачу право вимоги по договору поставки, в якому першочергове та основне зобов'язання позивача - здійснити поставку товару, а не сплатити гроші. Зобов'язання про повернення перерахованої суми попередньої оплати внаслідок порушення умов договору поставки в даному випадку не можна визнати виключно грошовими, оскільки норми ЦК України, які регулюють дані правовідносини, надають право покупцю вимагати як передачі оплаченого товару так і повернення суми попередньої оплати.

Відповідно вимоги, які виникли на підставі договору позики та договору поставки не можуть вважатися однорідними.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 908/3039/16.

Посилання апелянта на лист та заяву (показання) свідка ОСОБА_3 (бувший директор ТОВ "Торгагро Сольюшн"), як на доказ неможливості поставки товару та відповідно обов'язок повернути суму сплаченого авансу за договором поставки, судом до уваги не приймаються оскільки останні не можуть вважатися зміною договірних зобов'язань в контексті норм Цивільного кодексу України.

Колегією суддів також відмічається, що заява відповідача (апелянта) від 24.05.2018 р. № 24/05/2018 про припинення зобов'язання зарахуванням спрямована на погашення заборгованості в загальній сумі 17728513,61 грн. (по 17 договорах, в тому числі і договору поворотної фінансової допомоги (позики) № 101 від 03.01.2017) без конкретизації (розшифровки) сум по кожному договору.

За твердженням апелянта зарахування зустрічних вимог має в себе включати як суму основного боргу, так і нараховані пеню, 3% річних та інфляційних, а провадження у справі має бути закрито у зв'язку з відсутністю предмету спору.

В даному випадку колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги щодо яких має бути проведене зарахування зустрічних вимог не є безспірними, оскільки чинним законодавством передбачена можливість зменшення розміру штрафних санкцій (в тому числі і пені), не менш важливим є правильність нарахування зазначених вище сум.

За наведених обставин доводи апелянта в цій частині є безпідставними та необгрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 22.10.2018 р. у справі № 906/398/18 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає. Зазначені в апеляційній скарзі інші доводи скаржника не обґрунтовані та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Житомирської області від 22 жовтня 2018 року у справі №906/398/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №906/398/18 повернути господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "06" лютого 2019 р.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Юрчук М.І.