ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2019 р. Справа№ 916/2949/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В

суддів: Коротун О.М.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Ціпар С.М. довіреність № 02/01-01 від 02.01.2019 року;

від відповідача 1: не прибув;

від відповідача 2: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа"

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 року (повне рішення складено 04.06.2018 року)

у справі № 916/2949/17 (суддя: Маринченко Я.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа"

до відповідача 1. Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

до відповідача 2. Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"

про визнання правочинів недійсними

Встановив

Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач 1) та Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" (далі - відповідач 2) про визнання недійсним договір фінансового лізингу №DNH2LNI05503 від 24.04.2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк"; визнати недійсним Договір добровільного страхування наземного транспорту №DNH0UA-143B2ZW від 11.04.2014 року, укладений між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах", Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк"; визнати недійсним Договір поруки №DNH2LYI05503/DP1 від 24.04.2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Техно-Магістраль та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" було укладено Договір фінансового лізингу №DNH2LNI05503 від 24.04.2014 року, за умовами якого банк здійснив придбання у власність у ТОВ "Приват Лізинг" та передав лізингоодержувачу у платне користування об'єкт лізингу - Трактор колісний Claas Xerion 3800 Trac, заводський номер 78101711, рік випуску 2013.

Так позивач зазначає, що підписуючи договір останній підтвердив ознайомлення з інформацією, яка була викладена у вказаному договорі, проте на думку позивача інформація у договорі була не повною та недостатньою для здійснення Товариством свідомого вибору, та по окремим позиціям договору не відповідала дійсності та є незаконною, оскільки має на меті одержання банком додаткового прихованого прибутку, також порушують права та законні інтереси позивача обмежуючи його права, зокрема щодо вільного користування власними коштами та майном.

Позивач вказує, що відповідно до п.1.5 договору банком було відкрито позивачеві рахунок №3480 для здійснення лізингоодержувачем платежів за договором, проте між сторонами не укладалось жодних договорів про відкриття банківського рахунку. Крім того, рахунок №2909 який відкрито позивачеві не є його поточним рахунком, а є виключно внутрішньо-аналітичним рахунком банку, на який неможливо покласти чи списати грошові кошти, відтак вносячи грошові кошти на такий рахунок позивач сплачує заборгованість банка перед іншими клієнтами, за таких обставин банк свідомо вводить позивача в оману щодо належної сплати лізингових платежів та винагород за договором.

Також на думку позивача, умови укладеного між сторонами договору приховують завищену процентну ставку та прихованого додаткового прибутку, зокрема позивач вказує, що п. 2.3.2 договору, відповідно до якого позивач сплачує винагороду банку в розмірі 12% річних від суми залишку невиплаченої вартості майна фактично є сплатою процентів від суми залишку від вартості майна, що по суті є платою як за кредит. Також на думку позивача п. 2.4 договору, в якому обумовлена винагорода за користування майном. Яка по суті також є прихованим прибутком банку, зокрема оскільки умовами договору передбачено можливість банку здійснювати коригування розрахунків на підставі коливання курсу по відношенню до долара США пропорційного його збільшенню всіх платежів, проте умовами договору, не визначена вартість майна в еквіваленті з доларом США.

Разом з тим, позивач вказує на те, що умови договору, викладені у п.п.2.5, 7.1.3 договору обмежують позивача у його правах, оскільки вказаними пунктами договору передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір винагород, а також лізингооджерувач має право пред'являти продавцю майна усі права та вимоги, що випливають із договору купівлі-продажу, проте такий договір не є тристороннім, а укладений лише між банком та продавцем майна.

Крім того на думку позивача п. 7.2.20 договору нав'язується останньому придбання у банку інших продуктів та послуг, обмежуючи лізингоодержувача у його праві вільно розпоряджатись власними коштами.

Поряд з іншим позивач вказує на укладення між ним та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" договору страхування №DNH0UA-143B2ZW, який на думку останнього також укладений шляхом введення позивача в оману, оскільки на думку позивача до вказаного договору були внесені умови які не відповідають дійсності. Так, зокрема у 5.2 договору вказано, що договір укладено на виконання договору застави, укладеного між банком та страхувальником від 24.04.2014 №DNH2LNНI05503 з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 24.04.2014 №DNH2LNНI05503, проте позивач зазначає, що ані кредитний договір ані договір застави між сторонами не укладався. Позивач стверджує, що у зв'язку із змовою відповідача 1 та відповідача 2 щодо введення позивача в оману при укладанні договору страхування майна, виникли обставини, щодо виплати заниженої суми страхового відшкодування за наслідками ДТП, та в подальшому незаконного повернення зазначеної суми страхового відшкодування на рахунок відповідача 2. Також позивач вказує, що останнього не було повідомлено про повернення суми страхового відшкодування страховику.

Крім того, позивач вказує, що хоча умовами договору лізингу не було передбачено укладення договору поруки, між ТОВ "Техно-Магістраль" та банком було укладено договір поруки №DNH2LYI05503/DP1 від 24.04.2017. Так на думку позивача вказаний договір поруки був укладений шляхом введення поручителя в оману та по суті є недійсним з тих же підстав, що і договір фінансового лізингу.

Також позивач вказує, що надані банком документи, зокрема довідка про стан позичкової заборгованості станом на 25.05.2017 року та облік руху коштів за договором №DNH2LNI05503 від 24.04.2014 року слід вважати сфальсифікованими, оскільки замість договору фінансового лізингу та лізингових платежів у вказаних документах зазначається кредитна заборгованість, сума за кредитом, двічі нараховуються проценти на залишок поточної та залишок простроченої заборгованості за кредитом, сума до виплати вказана у сумі,що вдвічі перевищує суму договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 у справі №916/2949/17 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" 23.06.2018 року (згідно відтиску календарного штемпелю на конверті) подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про призначення колегіального розгляду справи у складі трьох суддів з підстав складності даної справи.

Крім того, скаржник зазначив, що суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку, що матеріали справи не містять належних доказів, що договір фінансового лізингу №DNH2LNI05503 від 24.04.2014 укладений між сторонами шляхом введення останнього в оману та з метою одержання банком додаткового прихованого прибутку.

Також скаржник вказав, що у договорі фінансового лізингу підпис та печатка продавця буди відсутні, що свідчить про необізнаність скаржника з умовами даного договору.

Разом з цим, судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не були досліджені правовідносини між АТ КБ Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Приват Лізинг».

12.07.2018 року матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Київського апеляційного господарського суду та згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Кропивної Л.В., Пономаренка Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2018 року апеляційну скаргу залишено без руху. Надано Товариству з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: надати докази доплати судового збору в сумі 1 914,00 грн у встановленому порядку.

09.08.2018 року від скаржника надійшла заява, з доданим платіжним дорученням від 03.08.2018 року про доплату 1 914 грн судового збору.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2018 року, у зв'язку із перебуванням судді Пономаренка Є.Ю. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №916/2949/17 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Кропивної Л.В., Ткаченка Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2018 року відкрито апеляційне оскарження, призначено розгляд справи на 25.09.2018 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2018 року розгляд апеляційної скарги у справі №916/2949/17 відкладено на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

25.06.2018 року на виконання Указу Президента України №454/2017 від 29.12.2017 року "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах", яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 року в газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 12.11.2018 року, справу №916/2949/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Чорногуз М.Г., Коротун О.М.

Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 року до свого провадження та призначив розгляд справи №916/2949/17 на 19.12.2018 року своєю ухвалою від 19.11.2018 року.

У зв'язку з участю судді Суліма В.В., у з'їзді суддів України 19.12.2018 року, розгляд справи № 916/2949/17 призначений на 19.12.2018 року не відбувся

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2018 року призначено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 у справі № 916/2949/17 на 04.02.2019 року.

18.12.2018 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від скаржника до суду надійшло клопотання про призначення судово-економічної експертизи, проведення якої доручити атестованому судовому експерту Наберухіну Вячеславу Аркадійовичу, яке не підлягає задоволенню як необґрунтоване та безпідставне.

Відмовляючи в задоволенні клопотанні, Північний апеляційний господарський суд звертає увагу та те, що скаржником не вказано які саме обставини вказують на необхідність проведення експертизи, а матеріали справи місять достатньо відповідних доказів для винесення правомірного рішення.

Крім того, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Отже, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що розумність тривалості провадження по судовій справі повинна бути оцінена в світлі обставин справи та з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, а також предмет спору. Відповідно до аналізу приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні суди.

Так, клопотання скаржника про призначення судово-економічної експертизи відхиляється судом апеляційної інстанції, оскільки її призначення призведе лише до затягування розгляду справи, що є неприпустимим.

Разом з цим, колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання скаржника про зобов'язання Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" надати судовому експерту Наберухіну Вячеславу Аркадійовичу детальний опис формули, зазначеної у п. 2.4 договору фінансового лізингу №DNH2LNI05503 від 24.04.2014 року з покроковим прикладом розрахунку та письмове пояснення, стосовно того, що розуміється під порядковим номером для розрахунку в історії договору фінансового лізингу №DNH2LNI05503 від 24.04.2014 року (n); порядковим номером дня в історії договору фінансового лізингу №DNH2LNI05503 від 24.04.2014 року (i); «за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня «i», як безпідставне.

Представники відповідачів у судове засідання 04.02.2019 року не з'явились. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 17.12.2018 року на відповідні адреси.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників відповідачів, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

У судовому засіданні 04.02.2019 року скаржник підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача 1 у відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду першої інстанції залишити без змін а скаргу без задоволення. Крім того, відповідач 1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що позивачем не було надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження заявленого ним у позовній заяві щодо введення його в оману про умови, наслідки договору та про «отримання банком незаконного прибутку». Так, договір укладено повноважними сторонами з дотриманням вимог законодавства та досягнення згоди щодо істотних умов договору.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 24.04.2014 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" (лізингоодержувач, позивач) укладено Договір фінансового лізингу №DNH2LNI05503 (далі - договір), за умовами якого банк здійснює придбання у власність у ТОВ "Приват Лізинг" (продавець), а потім передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу майно: Трактор колісний Claas Xerion 3800 Trac, заводський номер 78101711, рік випуску 2013, вартістю 3695549 грн. (п.п.1.1, 1.2 Договору лізингу).

За умовами п.1.3, 11.1, визначено строк лізингу: з дати підписання договору до 23.04.2019. Зазначений строк може бути змінений згідно пп.10.1-10.4.2 договору.

Відповідно до п.1.5 договору, для здійснення лізингоодержувачем платежів за цим договором фінансового лізингу банк відкриває рахунок №3480.

Згідно п.2.1 договору, загальна сума договору становить 3695549 грн. і складається з: суми авансового платежу 304700 грн. та загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого в лізинг майна, 3390849 грн. згідно з Графіком внесення лізингових платежів, зазначених у Додатку №2 до договору.

Відповідно до п.2.2 погоджено, що розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Графіком внесення лізингових платежів, зазначених в Додатку №2 до договору.

Лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, відкритий згідно п.1.5 цього договору, згідно Графіку внесення лізингових платежів, зазначеному а додатку №2 (п. 2.3 договору)

Згідно з п.2.3 договору, лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, відкритий згідно п.1.5 цього договору. Згідно графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в додатку №2:

- Винагороду за відкриття рахунку №0820 "Фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 100 грн. у день укладення даного договору фінансового лізингу.

- Винагороду за отримане в лізинг майно у розмірі 12% річних від суми залишку невиплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном і 360 днів у році, в дату сплати процентів, на дату сплати чергового лізингового платежу згідно графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в Додатку №2.

- Винагороду за моніторинг операції фінансового лізингу у розмірі 0,00% від вартості майна, зазначеної в п.1.2, без урахування авансу, зазначеного в п.1.4, одноразово, у день укладення даного договору фінансового лізингу, що становить 0 грн.

Відповідно до п. 2.4 договору, лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, відкритий згідно п.1.5 договору, згідно Графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в Додатку №2, також винагороду за використання майна у розмірі, згідно наведеної у даному пункті формули. Винагорода за користування майном розраховується на дату, передбачену п.11.1 цього договору для остаточного погашення заборгованості за даним договором у день дострокового повного виконання зобов'язань за цим договором або у день повного фактичного виконання зобов'язань за цим договором. У випадку дострокового повного погашення зобов'язань за договором подальший розрахунок винагороди за користування майном відбувається згідно із зазначеною формулою, де подальші обороти після повного погашення зобов'язань розглядаються як початкові "n" та "i" отримують нові первинні значення. Сплата винагороди за користування майном здійснюється в українській гривні. Сума винагороди за користування майном сплачується у строк, встановлений у п.11.1 цього договору, або у день дострокового повного виконання зобов'язань за цим договором. У випадку несплати винагороди за користування кредитом у зазначений термін винагорода вважається простроченою.

Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір винагород та/або платежів по відшкодуванню інших витрат банка, пов'язаних з виконанням договору при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); збільшенні ставок, діючих на момент укладання даного договору податків, зборів та інших передбачених чинним законодавством платежів, що мають відношення до майна або до визначення розміру лізингової плати. При цьому банк направляє лізингоодержувачу письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати зміни процентної ставки. Збільшення розміру винагород та/або платежів по відшкодуванню інших витрат банка, пов'язаних з виконанням договору у вищевказаному порядку можливо в межах кількості пунктів, на які збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США (п.2.5 договору).

Відповідно до п.2.6 договору, з метою виконання зобов'язань по погашенню заборгованості лізингоодержувача перед Банком, лізингоодержувач доручає банку списувати кошти зі всіх поточних рахунків лізингоодержувача та перераховувати на рахунок відкритий згідно п.1.5. цього договору у будь-якій валюті, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, в межах сум, що підлягають сплаті банку за даним договором або підлягають сплаті СК: Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "Інгосстрах", відповідно за договором страхування та п.5 наступного договору, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Списання коштів здійснюється у порядку, встановленому законодавством. У випадку недостатності або відсутності у лізингоодержувача коштів в національній валюті для погашення заборгованості (у тому числі сплати неустойки), лізингоодержувач доручає банку списати кошти в іноземній валюті, у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості в національній валюті на дату погашення, і продати списану іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України (далі - "МВРУ") (за курсом МВРУ для цієї операції на дату її проведення), з відшкодуванням витрат банку на сплату зборів, комісій і вартості наданих послуг. При цьому лізингоодержувач доручає банку оформити заявку на продаж іноземної валюти на МВРУ від імені лізингоодержувача.

Положеннями п.3.2 договору, лізингоодержувач під власну відповідальність зобов'язується неухильно дотримуватися норм та правил експлуатації, технічного обслуговування і ремонту майна, встановлених чинним законодавством та інструкціями виготовлювача.

Ремонт і технічне обслуговування майна здійснюється продавцем на підставі договору між лізингоодержувачем і продавцем, лізингоодержувач здійснює ремонт, технічне обслуговування, модернізацію та реконструкцію майна за свій рахунок, за погодженням з банком, без подальшої компенсації банком (п.3.3 договору).

Згідно з п.3.4 договору, у випадку заміни в процесі експлуатації майна будь-яких деталей та вузлів, або їхнього вдосконалення, вони стають невід'ємною частиною майна й переходять у власність банка.

За умовами п.4.1 договору, протягом усього терміну дії даного договору майно є власністю банка.

Умови переходу права власності на майно: майно переходить у власність лізингоодержувача за умови оплати банку всієї суми лізингових платежів у строк, передбачений Додатком №2 до даного договору, а також всіх інших платежів за даним договором (п.4.3 договору).

Відповідно до п.5.1 договору, лізингоодержувач після укладанням даного договору зобов'язується укласти зі страховою компанією: Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" (далі - страхова компанія) договір страхування строком на один рік, перебіг якого повинен починатись не пізніше дня фактичного отримання лізингоодержувачем майна на відповідальне зберігання згідно п. 9.1., або безпосередньо у лізинг. У договорі страхування повинне бути передбачено, що вигодонабувачем за договором є банк, і внесення змін у договір страхування без згоди банку не допускається. За договором страхування майно повинне бути застраховане на суму 3695549 грн від наступних ризиків: пожежі, стихійних явищ (лих), техногенних аварій та протиправних дій третіх осіб. Лізингоодержувач зобов'язується надати банку договір страхування та докази сплати страхового платежу в день підписання Акту прийому-передачі майна (Додаток №4 до даного Договору фінансового лізингу). З моменту передачі майна по Акту прийому-передачі відповідальність за збитки, заподіяні у зв'язку з будь-яким ушкодженням або чищенням майна, покладається на лізингоодержувача.

Згідно п.5.2.1 договору, лізингоодержувач зобов'язаний внести на рахунок, зазначений у п.1.5. цього договору, суму страхової премії за договором страхування за перший рік дії договору страхування у день укладення Акту прийому майна на відповідальне зберігання (додаток №5) згідно п.9.3. цього договору.

Лізингоодержувач доручає банку здійснити перерахування страхової премії за договором страхування за перший рік дії договору страхування з рахунку лізингоодержувача, зазначеному у п.1.5. цього договору (п.5.2.2 договору).

Пунктом 5.2.3 договору лізингу, лізингоодержувач у термін дії договору лізингу зобов'язаний внести на рахунок, зазначений у п.1.5. цього договору, суму страхової премії за договором страхування за наступний рік дії договору страхування у строк не пізніше 30 днів до закінчення поточного договору страхування.

Відповідно до п.7.1.3 договору, лізингоодержувач має право пред'являти продавцю майна усі права та вимоги, що випливають із договору купівлі-продажу майна, у тому числі відносно: його якості та комплектності, строків передачі, гарантійних ремонтів (обслуговування). У той же час, лізингоодержувач не має права припиняти дію договору купівлі-продажу між банком і продавцем або змінювати його умови.

Пунктом 7.2.4 договору лізингу визначено, що лізингоодержувач зобов'язується здійснювати поточний і капітальний ремонт, модернізацію, а також технічне обслуговування майна за згодою банка, за свій рахунок, без наступної компенсації банком.

За умовами п.7.2.20 договору, у період дії цього договору лізингоодержувач зобов'язується направляти щомісячно, починаючи з серпня 2014 року, не менш ніж 200 000 грн, але не менш ніж 100% загального обсягу надходжень від господарської діяльності на поточний рахунок у банку.

Згідно з п.11.1 договору, строк лізингу з дати підписання договору до 23.04.2019 року.

Відповідно до п.11.1 договору, даний договір набуває чинності з моменту його підписання. Термін дії договору обумовлений строком лізингу.

Додатками №1, 2, 3 до договору сторонами погоджені специфікації майна, графік лізингових платежів та тарифи за оформлення документів.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, банк за Актом прийому-передачі від 06.05.2014 року передав позивачу предмет лізингу по договору.

Так, предмет лізингу знаходиться в користуванні у позивача, що ним не заперечується, а також підтверджується атом прийому-передачі від 06.05.2014 року, а отже є безпідставними посилання скаржника на не дослідження судом першої інстанції правовідносин між АТ КБ «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Приват Лізинг», оскільки, останні жодним чином не впливають на правовідносини між Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство» «Рідна природа» та АТ КБ «Приватбанк».

11.04.2014 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" (страховик), Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" (страхувальник) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (вигодонабувач) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №DNH0UA-143B2ZW за умовами якого застраховано об'єкт лізингу - Трактор колісний Claas Xerion 3800, заводський номер 78101711, рік випуску 2013.

Крім того, 24.04.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" (поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (банк) укладено договір поруки №DNH2LNI05503/DP1 (далі - договір поруки), предметом якого є надання поруки поручителем перед банком за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" (лізингоодержувач) зобов'язань за договором фінансового лізингу №DNH2LNI05503 від 24.04.2014 року з: сума договору фінансового лізингу становить 3695549 грн. на взяття у лізинг майна, згідно Специфікації майна до Договору фінансового лізингу у кількості 1 (однієї) одиниці, в тому числі авансовий платіж лізингоодержувача становить 304700 грн.; у термін до 23.04.2019 у відповідності до умов п.11.1. договору фінансового лізингу; сплати процентів (комісії) за отримане в лізинг майно у розмірі 12% річних від суми залишку невиплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, і 360 днів у році, на дату сплати чергового лізингового платежу згідно Графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в Додатку №2, що є невід'ємною частиною даного договору фінансового лізингу; сплати пені у розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня, у разі порушення зобов'язань лізингоодержувача згідно п.п.2.1.-.2.4, 7.2.15, 7.2.18 Договору фінансового лізингу; а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у договорі фінансового лізингу. Якщо під час виконання договору фінансового лізингу зобов'язання лізингоодержувача, що забезпечені цим договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення зобов'язань за договором фінансового лізингу в розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з Поручителем не потрібні.

Відповідно до ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч.2 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно приписів ч.ч.1, 2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до абз.4 п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За приписами ч.1 ст.230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Разом з цим, матеріали справи не містять, а позивачем не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів що договір фінансового лізингу №DNH2LNI05503 від 24.04.2014 укладений між сторонами шляхом введення останнього в оману та з метою одержання банком додаткового прихованого прибутку.

Крім того, колегія суддів не приймає як належне посилання скаржника на незаконне відкриття банком рахунку №3480 для здійснення лізингоодержувачем платежів за договором на підставі п.1.5 договору, з огляду на наступне.

Відповідно до Постанови Національного банку України від 17.06.2004 року №280 "Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України" (в редакції чинній на дату укладення говору) до рахунків 2909 відносяться рахунки "Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку". За кредитом рахунку проводяться суми кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку. За дебетом рахунку проводяться суми погашення кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку.

Рахунок №3480 відкрито на підставі укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, про що зазначено безпосередньо в договорі. Чинним законодавством не передбачено укладення окремого договору для відкриття такого рахунку.

Відповідно до ч. 1 ст.180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно ч. 4 ст.632 Цивільного кодексу України ціна в договорі може встановлюватися, а може і визначатися його умовами. Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням певного договору.

При цьому, суд зазначає, що стаття 16 вказаного Закону не містить приписів щодо вичерпного переліку зазначених у ній платежів та дозволяє сторонам вільно визначатися з іншими витратами лізингодавця, які на їх розсуд, мають бути включені до складу лізингових платежів, оскільки безпосередньо пов'язані з виконанням певного договору.

Зазначені положення статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" стосовно визначення порядку сплати лізингових платежів договором та щодо права сторін визначати склад лізингових платежів узгоджуються із свободою договору, встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що розділом 2 договору сторонами були погоджені умови щодо лізингових платежів, у тому числі. винагорода за відкриття рахунку №0820, який згідно Постанови НБУ від 17.06.2004 року №280 відноситься до рахунків 2071 "Фінансовий лізинг (оренда), що наданий суб'єктам господарювання", винагорода за отримання в лізинг майно у розмірі 2% річних від суми залишку невиплаченої вартості майна, винагорода за користування майном тощо.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості тверджень позивача про приховування банком зазначених умов, оскільки підписанням спірного договорі лізингу сторони погодили вказані умови.

Разом з тим, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що умови договору, викладені у п.п. 2.5, 7.1.3 договору обмежують позивача у його правах, оскільки вказаними пунктами договору передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір винагород, а також лізингооджерувач має право пред'являти продавцю майна усі права та вимоги, що випливають із договору купівлі-продажу, проте такий договір не є тристороннім, а укладений лише між банком та продавцем майна, суд зазначає, що позивачем не доведено належними засобами доказування наявності такого обмеження з боку банку, оскільки як правильно вказано судом першої інстанції, позивач при укладенні спірного договору лізингу не був позбавлений права надати свої заперечення та пропозиції стосовно пунктів договору.

Стосовно списання грошових коштів в розмірі 24736,65 грн з рахунку позивача, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що п.2.6 договору сторонами було погоджено, що з метою виконання зобов'язань по погашенню заборгованості лізингоодержувача перед банком, лізингоодержувач доручає банку списувати кошти зі всіх поточних рахунків лізингоодержувача та перераховувати на рахунок відкритий згідно п.1.5 цього договору у будь-якій валюті, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, в межах сум, що підлягають сплаті банку за даним договором або підлягають сплаті ПрАТ СК "Інгосстрах", відповідно за договором страхування та п.5 наступного договору, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Списання коштів здійснюється у порядку, встановленому законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, вказані грошові кошти в розмірі 24736,65 грн були списані з рахунку позивача 16.03.2017 в рахунок погашення пені за договором фінансового лізингу.

З огляду на викладене, та враховуючи, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення вказаного договору шляхом введення позивача в оману, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу №DNH2LNI05503 від 24.04.2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк". Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору страхування №DNH0UA-143B2ZW від 11.04.2014 року, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст.16 Закону України "Про страхування", договір страхування повинен містити: назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; зазначення предмета договору страхування; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, договір фінансового лізингу та договір страхування містять всі істотні умови та відповідають іншим умовам, що встановлені чинним законодавством для правочинів. Зміст зазначених правочинів не суперечить законодавству України та актам прийнятих відповідно до нього, не суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особи, які вчинили оскаржувані правочини, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності на момент укладення договорів. Волевиявлення учасників правочинів є вільним і відповідає їх внутрішній волі. Правочини вчинені у формі, встановленій законом та спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Щодо твердження скаржника про неправомірного повернення суми виплаченого страхового відшкодування страховику, колегія суддів відзначає наступне.

24.08.2016 року о 00:30 на автомобільній дорозі - 05 Київ - Одеса 441 км. сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої був пошкоджений застрахований трактор. Винною у скоєнні вказаної ДТП особою згідно постанови Роздільнянського районного суду Одеської області від 13.10.2016 року у справі №511/2004/16-п визнано водія трактора ОСОБА_5. Із вказаної постанови суду вбачається, що своїми діями ОСОБА_5 порушив вимоги п.2.3 "а" ПДР України та скоїв правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.

В свою чергу, п.2.3 "а" ПДР України передбачає, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу. Обставини стосовно того, що водій трактору не забезпечив технічно справний стан застрахованого трактору перед його виїздом, також підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_5 від 24.08.2016 року.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України "Про страхування" умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

Пункт 13.3.7 умов страхування договору передбачає, що страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування у випадках, передбачених розділом 16 цього договору.

Згідно з п. 16.6 умов страхування договору страховик не несе відповідальності, якщо страхувальник використовував ТЗ в аварійному стані (визначення технічного стану та обладнання ТЗ здійснюється згідно з ПДР України).

На підставі викладеного, страховою компанією було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією страхового акту від 28.02.2017 року.

Зазначеним страховим актом був скасований страховий акт від 24.11.2016 року про виплату страхового відшкодування у розмірі 1774690,75 грн, як помилковий, з огляду на те, що подія яка сталася 24.08.2016 року, за умовами договору не є страховим випадком, а тому у страховика не настало обов'язку щодо сплати страхового відшкодування у розумінні ст.8 Закону України "Про страхування".

Разом з цим колегія суддів приймає до уваги, що вищевказане рішення страховика позивачем не оскаржувалось, та було чинним на час винесення оскаржуваного рішення.

Крім того, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів стосовно того, що укладений між сторонами договір страхування №DNH0UA-143B2ZW від 11.04.2014 року було укладено шляхом введення позивача в оману та з метою отримання додаткового прихованого прибутку сторонами.

При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що договір страхування було укладено, зокрема на виконання договору застави від 24.04.2014 року №DNH2LNHI05503 та з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 24.04.2014 року №DNH2LNHI05503, проте такі договори не укладалися, як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Щодо позовних вимог в частині визнання недійсним договору поруки №DNH2LNI05503/DP1 від 24.04.2014 року, колегія судів відзначає наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач не є стороною договору поруки №DNH2LNI05503/DP1 від 24.04.2014 року.

Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів, що вказаний договір поруки якимось чином порушує права позивача.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що у позові було зазначено лише посилання позивача на імовірність укладення вказаного договору шляхом введення поручителя в оману.

З огляду на викладене, колегія судів приймає як безпідставне та таке, що спростовується матеріалами справи твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що у договорі фінансового лізингу підпис та печатка продавця відсутні, що свідчить про необізнаність скаржника з умовами даного договору.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В той же час, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог по суті, судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні поданої відповідачами заяви про застосування строку позовної давності.

При цьому, колегія суддів неприймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції неправомірно відмовив в задоволенні клопотання про призначення колегіального розгляду справи у складі трьох суддів, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення, як безпідставне.

Відповідно до ч. 3 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

- справу розглянуто неповноважним складом суду;

- в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими;

- справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

- суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

- судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

- судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

- суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 року у справі №916/2949/17 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №916/2949/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

М.Г. Чорногуз

Дата складення повного тексту 11.02.2019 року.