ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року Справа № 918/335/17

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від скаржників: Ярмольчук В.С. - адвокат, представник за ордером серії РН №152 №072

від ТОВ"ЮТ-АГРО ЗЕРНО" : Лавренюк В.М. - виконуючий обов'язки директора

від ФГ Фермерського господарства "Ім. Шевченка": Ткачук Д.В. - ліквідатор

від ТОВ "СВК Горинь": Титечко О.П. - керівник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідачів членів Фермерського господарства "Ім.Шевченка" ОСОБА_6; ОСОБА_7; ОСОБА_8; ОСОБА_9; ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 в особі представника адвоката Ярмольчука В.С.

на рішення Господарського суду Рівненської області, ухваленого 27.11.18р. суддею Марачем В.В. о 18:05 год. у м.Рівному, повний текст складено 07.12.18р.

у справі № 918/335/17

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-АГРО ЗЕРНО", с.Копиткове, Здолбунівського району Рівненської області

до Фермерського господарства "Ім. Шевченка", с.Копиткове, Здолбунівського району Рівненської області

про визнання банкрутом

в межах справи про банкрутство

за позовом Фермерського господарства "Ім. Шевченка", с.Копиткове, Здолбунівського району Рівненської області

до членів Фермерського господарства "Ім.Шевченка" ОСОБА_6; ОСОБА_7; ОСОБА_8; ОСОБА_9; ОСОБА_10; ОСОБА_11; ОСОБА_12; ОСОБА_13; ОСОБА_14; ОСОБА_15; ОСОБА_16; ОСОБА_17; ОСОБА_18; ОСОБА_19; ОСОБА_20; ОСОБА_21; ОСОБА_22

про визнання права власності на врожай

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 27.11.2018р. у справі №918/335/17 позов Фермерського господарства "Ім. Шевченка" до (членів Фермерського господарства "Ім.Шевченка") ОСОБА_6; ОСОБА_7; ОСОБА_8; ОСОБА_9; ОСОБА_10; ОСОБА_11; ОСОБА_12; ОСОБА_13; ОСОБА_14; ОСОБА_15; ОСОБА_16; ОСОБА_17; ОСОБА_18; ОСОБА_19; ОСОБА_20; ОСОБА_21; ОСОБА_22 про визнання права власності на врожай - задоволено.

Визнано за Фермерським господарством "Імені Шевченка" право власності на врожай озимої пшениці 2018 року та на врожай ріпаку 2018 року, що посіяний та вирощений на земельних ділянках, що входять до складу земель Фермерського господарства "Імені Шевченка" за кадастровими номерами:

НОМЕР_1, пл. 2,8438 га; НОМЕР_2, пл. 2,8438 га; НОМЕР_3, пл. 4,501 га; НОМЕР_4, пл. 2,8438 га; НОМЕР_5, пл. 2,8438 га; НОМЕР_6, пл. 2,8438 га; НОМЕР_7, пл. 2,8438 га; НОМЕР_8, пл. 2,8438 га; НОМЕР_9, пл. 2,8438 га; НОМЕР_10, пл. 2,8438 га; НОМЕР_11, пл. 2,8438 га; НОМЕР_12, пл. 2,8438 га; НОМЕР_13, пл. 2,8438 га; НОМЕР_14, пл. 2,8438 га; НОМЕР_15, пл. 2,8438 га; НОМЕР_16, пл. 2,8438 га; НОМЕР_17, пл. 2,8438 га, що розташовані на території Копитківської сільської ради, Рівненської області, Здолбунівського району та перебувають у володінні та користуванні Фермерського господарства "Імені Шевченка".

Стягнуто з відповідачів (членів фермерського господарства "Ім.Шевченка") ОСОБА_6; ОСОБА_7; ОСОБА_8; ОСОБА_9; ОСОБА_10; ОСОБА_11; ОСОБА_12; ОСОБА_13; ОСОБА_14; ОСОБА_15; ОСОБА_16; ОСОБА_17; ОСОБА_18; ОСОБА_19; ОСОБА_20; ОСОБА_21; ОСОБА_22 на користь Фермерського господарства "Ім. Шевченка" по 738,00 грн. судового збору з кожного.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, представник відповідачів - скаржників (членів Фермерського господарства "Ім.Шевченка") ОСОБА_6; ОСОБА_7; ОСОБА_8; ОСОБА_9; ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 - адвокат Ярмольчук В.С. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити за безпідставністю позовних вимог. Також, одночасно з апеляційною скаргою, скаржник заявив клопотання про поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- зауважує, що задовольняючи позовні вимоги місцевий суд покликається на ст.ст.10, 93 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.20 ГПК України. Також, стверджує, що справа за позовною заявою ліквідатора про визнання права власності на врожай не підлягає розгляду в межах провадження справи про банкрутство господарським судом, так як кожен із апелянтів є одноосібним власником конкретно визначеної земельної ділянки, яка має кадастровий номер і відповідні розміри;

- констатує, що кожен із власників земельних ділянок (апелянти) не є і не може бути учасником провадження в справі про банкрутство (не є кредитором, боржником тощо). Кожен із власників земельних ділянок є фізичними особами, а тому справа не повинна розглядатися в порядку господарського судочинства, а може розглядатися в порядку цивільного судочинства;

- вважає, що посилання суду на норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (ч.4 ст.10, п.8 ч.1 ст.20, ст.38, 41, 93 вказаного Закону) як на підставу розгляду справи в межах справи по банкрутство не заслуговують на увагу;

- зазначає, що Фермерське господарство "ім. Шевченка" згідно постанови Господарського суду Рівненської області від 30.01.2018р. вже визнане банкрутом. Окрім того, зазначені норми права передбачають пред'явлення вимог по майнових спорах до боржника (Фермерського господарства "Ім.Шевченка"), відповідно - ці норми не передбачають можливості пред'явлення вимог боржника до інших осіб. В даному випадку позов пред'явлено саме боржником, що суперечить не тільки нормам закону, а й здоровому глузду;

- констатує, що всі спори з фізичними та юридичними особами, що не є учасниками в справі про банкрутство зазначеного господарства, не можуть вирішуватися в межах провадження в справі про банкрутство. Враховуючи те, що відповідачами є фізичні особи, такого роду спору при наявності для цього підстав можуть вирішуватися в порядку цивільного судочинства;

- вважає, що враховуючи наведене, провадження в справі має бути закрите. Додає, що місцевий суд не розглянув клопотання скаржника про закриття провадження в справі, лише в рішенні суду наводить доводи щодо того, що справа підлягає розгляду господарським судом в межах справи про банкрутство;

- стверджує, що посилання суду на ч.9 ст.93 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", згідно якої нерухоме майно, яке перебуває у спільній власності членів фермерського господарства, а також право оренди земельної ділянки інші майнові права, які належать фермерському господарству і мають грошову оцінку включаються до ліквідаційної маси, є безпідставним;

- зазначає, що предметом позовних вимог є визнання права власності на врожай, вирощений власниками земельних ділянок на земельних ділянок, виділених кожному із них для ведення фермерського господарства. Причому, кожен із власників земельних ділянок нас є одноосібним власником цих ділянок. Витяги з Державного реєстру приєднуються. Фермерське господарство "Ім.Шевченка", визнане банкрутом, будь-яких прав на ці земельні ділянки не має. Воно ні фактично, ні юридично не є власником чи землекористувачем земельних ділянок, котрі належать кожному з із власників земельних ділянок нас на праві приватної власності;

- вказує, що доказів того, що належні скаржникам земельні ділянки використовувалися фермерським господарством, заявником не надані. Такі докази не могли бути надані про тій простій причині, що земельні ділянки в 2017-2018 роках оброблялися, засівалися, вносилися мінеральні добрива тощо виключно власниками земельних ділянок з використанням коштів та праці кожного з них, а не фермерським господарством;

- додає, що в судовому засіданні ліквідатор визнав, що Фермерське господарство "Ім.Шевченка" не понесло ніяких витрат на посів та збір врожаю на належних скаржникам земельних ділянках. Ці витати понесли виключно відповідачі;

- вважає, що при таких обставинах посилання господарського суду на норми Закону України "Про фермерське господарство", Статут фермерського господарства "Ім.Шевченка", норми Конституції, Цивільного кодексу, якими, на думку суду, встановлено право фермерського господарства на володіння та користування земельними ділянками, що належать членам фермерського господарства на праві власності, є явно незаконними.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.01.2019р. поновлено строк на подання апеляційної скарги представника відповідачів - скаржників (членів Фермерського господарства "Ім.Шевченка") ОСОБА_6; ОСОБА_7; ОСОБА_8; ОСОБА_9; ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 - адвоката Ярмольчука В.С. на рішення Господарського суду Рівненської області від 27.11.2018р. у справі №918/335/17, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника відповідачів - скаржників (членів Фермерського господарства "Ім.Шевченка") ОСОБА_6; ОСОБА_7; ОСОБА_8; ОСОБА_9; ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_23 - адвоката Ярмольчука В.С. на рішення Господарського суду Рівненської області від 27.11.2018р. у справі №918/335/17 та призначено справу №918/335/17 до розгляду на 12.02.2018р. об 14:30год..

07.02.2019р. до суду від арбітражного керуючого (ліквідатора) Ткачука Д.В. надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Рівненської області від 27.11.2018р. у справі №918/335/17 залишити без змін.

В судовому засіданні представник скаржників заявив усне клопотання про відкладення/оголошення перерви розгляду справи з метою ознайомлення ним із відзивом на апеляційну скаргу та наданням можливості підготувати відповідні пояснення на нього.

Розглянувши зазначене клопотання колегія суддів відхиляє його з огляду на те, що матеріалів справи достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті за наявними у ній матеріалами, водночас при відкритті апеляційного провадження та призначення справи до розгляду нові докази не витребовувались та учасниками справи не надавались. Крім того, суд, призначаючи справу до розгляду, надавав можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Представник скаржників в судовому засіданні 12.02.2019р. підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просить суд рішення Господарського суду Рівненської області від 27.11.2018р. у справі №918/335/17 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Ліквідатор у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні 12.02.2019р. заперечив проти її доводів, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд рішення Господарського суду Рівненської області від 27.11.2018р. у справі №918/335/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник ТОВ "ЮТ-АГРО ЗЕРНО" в судовому засіданні 12.02.2019р. заперечив проти її доводів, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд рішення Господарського суду Рівненської області від 27.11.2018р. у справі №918/335/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник ТОВ "СВК Горинь" в судовому засіданні 12.02.2019р. заперечив проти її доводів, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд рішення Господарського суду Рівненської області від 27.11.2018р. у справі №918/335/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Учасники справи були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, відсутні учасники справи наданим їм процесуальним правом не скористалися та в судове засідання не з'явилися, своїх повноважних представників не направили, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю останніх.

У відповідності до ст.ст.222, 223 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол судового засідання.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення скаржника та присутніх представників учасників справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, постановою Господарського суду Рівненської області від 30.01.2018р. у справі №918/335/17 Фермерське господарство "Ім. Шевченка", визнано банкрутом у відповідності до ст.93 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Ткачука Дмитра Володимировича.

Дану інформацію було оприлюднено на веб-сайті Вищого господарського суду України 31.01.2018р., публікація №49014.

Зокрема, під час провадження ліквідаційної процедури ліквідатором в рамках виконання повноважень ліквідатора було виявлено, що громадяни-члени ФГ "Ім.Шевченка", перешкоджаючи реалізації прав та діяльності ліквідатора, незаконно намагались зібрати врожай 2018 року озимої пшениці та ріпаку, що знаходиться на земельних ділянках за цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, які входять до складу земель ФГ "Ім.Шевченка", перебувають у володінні та користуванні ФГ "Ім. Шевченка".

За вказаних обставин, Фермерське господарство "Ім.Шевченка" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до відповідачів (членів фермерського господарства "Ім.Шевченка"): ОСОБА_6 (АДРЕСА_3); ОСОБА_7 (АДРЕСА_4); ОСОБА_8 (АДРЕСА_3); ОСОБА_9 (АДРЕСА_5); ОСОБА_10 (АДРЕСА_6), ОСОБА_11 (АДРЕСА_7), ОСОБА_12 (АДРЕСА_1), ОСОБА_13 (АДРЕСА_1), ОСОБА_14 (АДРЕСА_2), ОСОБА_15 (АДРЕСА_8), ОСОБА_16 (АДРЕСА_9), ОСОБА_17 (АДРЕСА_10), ОСОБА_18 (АДРЕСА_10), ОСОБА_19 (АДРЕСА_10), ОСОБА_20 (АДРЕСА_11), ОСОБА_21 (АДРЕСА_11), ОСОБА_22 (АДРЕСА_12) в якій просить суд:

- визнати за Фермерським господарством "Ім.Шевченка" (; місцезнаходження: вул.Шкільна, 9, с.Копиткове , Здолбуніський р-н., Рівненська обл., 35720) право власності на врожай озимої пшениці 2018 року та на врожай ріпаку 2018 року, що посіяний та вирощений на земельних ділянках, що входять до складу земель Фермерського господарства "Імені Шевченка" за кадастровими номерами:

НОМЕР_1, пл. 2,8438 га; НОМЕР_2, пл. 2,8438 га; НОМЕР_3, пл. 4,501 га; НОМЕР_4, пл. 2,8438 га; НОМЕР_5, пл. 2,8438 га; НОМЕР_6, пл. 2,8438 га; НОМЕР_7, пл. 2,8438 га; НОМЕР_8, пл. 2,8438 га; НОМЕР_9, пл. 2,8438 га; НОМЕР_10, пл. 2,8438 га; НОМЕР_11, пл. 2,8438 га; НОМЕР_12, пл. 2,8438 га; НОМЕР_13, пл. 2,8438 га; НОМЕР_14, пл. 2,8438 га; НОМЕР_15, пл. 2,8438 га; НОМЕР_16, пл. 2,8438 га; НОМЕР_17, пл.2,8438га, що розташовані на території Копитківської сільської ради, Рівненської області, Здолбунівського району та перебувають у володінні та користуванні Фермерського господарства "Імені Шевченка".

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Фермерське господарство "Ім. Шевченка" посилається на те, що постановою Господарського суду Рівненської області від 30.01.2018р. у справі №918/335/17 Фермерське господарства "Ім.Шевченка": (вул.Шкільна, 9, с.Копиткове, Здолбунівський район, Рівненська область, 35720, ІК 38809507), визнано банкрутом у порядку ст.93 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Ткачука Д.В.

Під час здійснення провадження у справі ліквідатором було встановлено намагання членів фермерського господарства "Ім. Шевченка" зібрати врожай озимого ріпаку та пшениці 2018 року на земельних ділянках, якими володіє і користується банкрут - Фермерське господарство ім. Шевченка, та які належать членам фермерського господарства ім. Шевченка і виділялись останнім для ведення фермерського господарства.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 02.08.2018р. у справі №918/335/17 відкрито провадження за позовом Фермерського господарства "Ім.Шевченка" до членів Фермерського господарства "Ім.Шевченка" ОСОБА_6; ОСОБА_7; ОСОБА_8; ОСОБА_9; ОСОБА_10; ОСОБА_11; ОСОБА_12; ОСОБА_13; ОСОБА_14; ОСОБА_15; ОСОБА_16; ОСОБА_17; ОСОБА_18; ОСОБА_19; ОСОБА_20; ОСОБА_21; ОСОБА_22 про визнання права власності на врожай та призначено підготовче засідання.

Надалі, відповідачі надали суду відзив на позов, в якому проти вимог позивача заперечили, пославшись при цьому на те, що справа не підвідомча господарському суду в межах провадження в справі про банкрутство. Та обставина, що Фермерське господарство "Ім.Шевченка" визнане банкрутом, не дає підстав для розгляду спору між відповідачами та ліквідатором ФГ "Ім.Шевченка" в межах провадження у справі про банкрутство. Кожен із відповідачів є одноосібним власником конкретно визначеної земельної ділянки, яка має кадастровий номер і відповідні розміри. Кожен із власників земельних ділянок не є і не може бути учасником провадження в справі про банкрутство (не є кредитором, боржником тощо).

Покликання позивача на приписи Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", зокрема на ч.4 ст.10, п.8 ч.1 ст.20, ст.38, 41, 93 як на підставу звернення до суду, відповідачі вважають безпідставним. Статті 10, 20 вказаного Закону регулюють правовідносини в справі про банкрутство до винесення постанови про визнання боржника банкрутом. ФГ "Ім. Шевченка" згідно постанови Господарського суду Рівненської області від 30.01.2018р. вже визнане банкрутом.

Окрім того, зазначені норми права передбачають пред'явлення вимог по майнових спорах до боржника (ФГ "Ім. Шевченка"). Відповідно ці норми не передбачають можливості пред'явлення вимог боржника до інших осіб. В даному випадку позов пред'явлено саме боржником. Статті 38, 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" також не передбачають права боржника, визнаного банкрутом, в особі ліквідатора, на звернення до суду з позовом до фізичних осіб в межах провадження у справі про банкрутство. А тому, вважають відповідачі, всі спори з фізичними та юридичними особами, що не є учасниками в справі про банкрутство зазначеного господарства, не можуть вирішуватися в межах провадження у справі про банкрутство, а враховуючи те, що відповідачами є фізичні особи, такого роду спору при наявності для цього підстав можуть вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Крім того, відповідачі зазначають, що предметом позовних вимог є визнання права власності на врожай, вирощений власниками земельних ділянок на земельних ділянках, виділених кожному із них для ведення фермерського господарства. Причому, кожен із них є одноосібним власником цих ділянок. Вважають, що Фермерське господарство "Ім.Шевченка", яке визнане банкрутом, будь-яких прав на ці земельні ділянки не має, воно ні фактично, ні юридично не є власником чи землекористувачем земельних ділянок, котрі належать кожному із Відповідачів на праві приватної власності. Посилання позивача на норми Конституції України, земельного, цивільного, господарського законодавства, статуту фермерського господарства, що встановлюють права власників нерухомого майна (земельних ділянок) Відповідачі вважають безпідставним. Вважають, що такі норми не стосуються фермерського господарства, а стосуються саме відповідачів як титульних власників земельних ділянок, що саме відповідачі, як власники земельних ділянок мають право на володіння, користування і розпорядження цими ділянками, право власності на вирощений врожай, зокрема.

Покликання позивача на ч.9 ст.93 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", згідно якої нерухоме майно, яке перебуває у спільній власності членів фермерського господарства, а також право оренди земельної ділянки інші майнові права, які належать фермерському господарству і мають грошову оцінку включаються до ліквідаційної маси, Відповідачі вважають безпідставним, з огляду на наступне.

Земельні ділянки, зареєстровані за відповідачами на праві власності, не перебувають у спільній власності членів фермерського господарства, а тому на них не поширюються правила ч.9 ст.93 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" про включення цих ділянок в ліквідаційну масу. Доходів від фермерського господарства жоден із власників земельних ділянок в 2017-2018 роках не мав. Доказів того, що належні відповідачам земельні ділянки використовувалися фермерським господарством, позивачем не надані. Зокрема, не надано доказів того, що земельні ділянки були засіяні та оброблялися ФГ "Ім. Шевченка". Такі докази не могли бути надані по тій простій причині, що земельні ділянки в 2017-2018 роках оброблялися, засівалися, вносилися мінеральні добрива, тощо, виключно власниками земельних ділянок з використанням коштів та праці кожного з них, а не фермерським господарством. Фермерське господарство "Ім. Шевченка" не внесло в обробіток земель жодної копійки.

Також, відповідачі вважають, що спір між сторонами не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Відсутній предмет спору, так як право власності на вирощений ними на належних їм на праві особистої власності врожай належить їм, а не банкруту - Фермерському господарству "Ім. Шевченка".

07.11.2018р. №01-34/940 до Господарського суду Рівненської області від ліквідатора ФГ "Ім. Шевченка" надійшла відповідь на відзив відповідачів по справі 27.08.2018р. та заяви від 09.10.2018р. про приєднання доказів до відзиву щодо визнання права власності на зерно пшениці та ріпаку врожаю 2018 року, в якій зазначає наступне.

Частинами 1, 2 ст.42 та ст.93 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"передбачено, що все майно, належне банкруту на праві власності, праві володіння та користування, підлягає включенню до ліквідаційної маси, в т.ч. до такого майна відносяться земельні ділянки, якими володіє та користується фермерське господарство, а також урожай, вирощений на таких земельних ділянках.

Статтями 12 та 13 Закону України "Про фермерське господарство" (що відображено у п.п.1.2, 1.5, 5.1.1 та 5.1.2 статуту ФГ "Ім.Шевченка") чітко визначено що землі належні членам фермерського господарства на праві власності є землями фермерського господарства. Такими землями володіє та користується Фермерське господарство "Ім.Шевченка". Поданими до суду документами, наданими до відзиву, відповідачі - члени фермерського господарства, підтверджують факт належності їм, членам ФГ "Ім. Шевченка", на праві власності земель, які використовувались у діяльності ФГ "Ім.Шевченка".

Також, ліквідатор зазначає, що фактично власником урожаю, вирощеного на таких землях, є фермерське господарство. Факт належності майна, розміщеного на землях належних членам фермерського господарства саме для фермерського господарства також додатково підтверджується судовою практикою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015р. та Вищого господарського суду України від 29.05.2015р. та 20.06.2017р. у справі №911/5484/17, де судом було встановлено що право володіння та користування земельними ділянками, що виділялись для членів фермерського господарств та передавались безоплатно у їх власність для ведення фермерського господарства членами фермерського господарства, належить фермерському господарству, членами якого є фізичні особи, власники земельних ділянок.

Водночас, ліквідатор зазначає, що Головним управління поліції у Рівненській області було порушено кримінальне провадження №0002347 по факту оформлення фіктивних документів серед іншого між ФГ "Ім. Шевченка" та ФГ "Вікторія Копитків" з метою протиправного заволодіння коштами ФГ "Ім.Шевченка" (шляхом включення ФГ "Вікторія Копитків" до реєстру кредиторів ФГ "Ім.Шевченка"). Вважає, що додані відповідачами документи про отримання позики є фіктивними. Всі відповідачі між собою мають родинні зв'язки (що відображено у Статуті ФГ "Ім. Шевченка", а саме в Розділі 1 Статуту ). Також, частина відповідачів (ОСОБА_18 та ОСОБА_6.) є засновниками та керівниками ФГ "Вікторія Копитків".

Крім того, станом на момент подання відзиву відповідачами (станом на 27.08.2018р.) у додатках до відзиву коректором є виправлення щодо долучення документів про обробіток землі відповідачами, проте до заяви про долучення документів лише надано копії угод про отримання відповідачами (які є членами ФГ "Ім. Шевченка") у позику зерна пшениці та посівних одиниць ріпаку. Такий факт свідчить про те, що станом на 27.08.2018р. таких документів відповідачі не мали, а такі документи було виготовлено у період з 27.08.2018р. по 17.10.2018р..

Окремо, щодо підтвердження того, що ФГ "Вікторія Копитків" не надавало позики зерна насіннєвої пшениці та ріпаку може свідчити той факт, що така господарська операція (зважаючи на те що ФГ "Вікторія Копитків" є платником ПДВ), мала би бути відображена у податковому обліку ФГ "Вікторія Копитків". Тобто при видачі такої позики ФГ "Вікторія Копитків" мала зареєструвати відповідні податкові накладні та відзвітуватися про таку операцію.

Також, ліквідатор зазначає, що навіть якщо позика зерном пшениці та ріпаку надавалася, то це не є підставою вважати, що позичальники дійсно використали отримане зерно саме як посівний матеріал, та засіяли саме площі, що перебувають у володінні та користуванні ФГ "Ім. Шевченка". У період з 27.08.2018р. по 17.10.2018р. суду було надано копії документів про позику насіння пшениці та насіння ріпаку саме в тому розмірі, яким можна провести посів на площі, що дорівнює середній площі паю, виділеній для кожного члена ФГ "Ім. Шевченка". Крім того, наявність у власності відповідачів трактора та оприскувача не є фактом, що підтверджує засівання зерна на площах, де було вирощено спірний врожай. Не зрозуміло із заяви відповідачів, яким саме чином проводились посівні роботи, оскільки жодних документів про наявність агрегатів для висіву у грунт зерна, відповідачами не надано, як і не надано жодних підтверджуючих документів про підтвердження виконання посівних робіт на земельних ділянках (актів виконаних робіт, тощо).

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 24.10.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Рівненської області від 27.11.2018р. у справі №918/335/17 позов задоволено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Приписами ст.129 Конституції України встановлено основні засади судочинства, до яких, зокрема, віднесено забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об'ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Згідно ч.1, ч.3 ст.3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до ч.6 ст.12 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

За приписами ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", кредитор - юридична або фізична особа, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; конкурсні кредитори кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство; забезпечені кредитори кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя); арбітражний керуючий - фізична особа, призначена господарським судом у встановленому порядку в справі про банкрутство як розпорядник майна, керуючий санацією або ліквідатор з числа осіб, які отримали відповідне свідоцтво і внесені до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України;

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до судового рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку.

Згідно ч.2 ст.38 та ч.2 ст.41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном.

Ліквідатор вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб. Ліквідатор з дня свого призначення здійснює повноваження, зокрема виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута, виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута, очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу.

У відповідності до ч.9 ст.93 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у разі визнання господарським судом фермерського господарства банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури до складу ліквідаційної маси фермерського господарства включаються нерухоме майно, яке перебуває у спільній власності членів фермерського господарства, в тому числі насадження, господарські та інші будівлі, меліоративні та інші споруди, продуктивна і робоча худоба, птиця, сільськогосподарська та інша техніка і обладнання, транспортні засоби, інвентар, та інше майно, набуті для фермерського господарства на загальні кошти його членів, а також право оренди земельної ділянки та інші майнові права, які належать фермерському господарству і мають грошову оцінку.

Відповідно до ст.42 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ліквідаційна маса - це усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси. Майно, визначене родовими ознаками, що належить банкруту на праві володіння або користування, включається до складу ліквідаційної маси.

Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у випадку втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Такий позов може бути заявлений власником індивідуально визначеної речі, що як володіє, так і не володіє нею, права якого оспорюються, заперечуються чи не визнаються третьою особою, що не знаходиться з власником у зобов'язальних чи інших відносинах із приводу спірної речі. Як відповідач виступає третя особа, що як заявляє про свої права на річ, так і не пред'являє таких прав, але не визнає за позивачем речового права на майно.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, постановою Господарського суду Рівненської області від 30.01.2018р. у справі №918/335/17 Фермерське господарство "Ім.Шевченка" визнано банкрутом у відповідності до ст.93 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Ткачука Дмитра Володимировича.

Зокрема, під час провадження ліквідаційної процедури ліквідатором в рамках виконання повноважень ліквідатора було виявлено, що громадяни-члени ФГ "Ім.Шевченка", перешкоджаючи реалізації прав та діяльності ліквідатора, незаконно намагались зібрати врожай 2018 року озимої пшениці та ріпаку, що знаходиться на земельних ділянках за цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, які входять до складу земель ФГ "Ім.Шевченка", перебувають у володінні та користуванні ФГ "Ім.Шевченка".

Так, за заявою ліквідатора щодо неправомірних дій фізичних осіб, вказаних вище, по збору урожаю 2018 року, належного ФГ "Ім.Шевченка", який підлягає включенню до ліквідаційної маси та реалізації для задоволення вимог кредиторів, Здолбунівським відділенням поліції Острозького ВП ГУ НП у Рівненській області було порушено 10.07.2018р. кримінальне провадження № 0000411.

Водночас, відповідачі оспорюють та не визнають право власності ФГ "Ім. Шевченка" на врожай 2018 року озимої пшениці та ріпаку, посіви яких здійснювалися в минулому 2017 році, а тому, на даний момент, виходячи з фактичних обставин справи, існує спір між членами ФГ "Ім.Шевченка" та "Ім.Шевченка" в особі ліквідатора про право власності на врожай, на земельних ділянках, що перебувають у володінні та ФГ "Ім. Шевченка", а не громадян-членів.

За даними Управління державного земельного кадастру (довідка №29-17-0.2-1076/2-16 від 28.02.2018р.) станом на 29.12.2012р. у Фермерського господарства "Ім. Шевченка" на праві постійного користування обліковувалась земельна ділянка для ведення селянського (фермерського) господарства розміром 45,5га , виділена на підставі рішення Здолбунівської районної ради народних депутатів Здолбунівського р-ну, Рівненської області від 22.04.1998р. №159 (Державний Акт № РВ 00031 зареєстрований 29.04.1998р.); на праві власності - для ведення селянського підсобного господарства розміром 4,5га, виділена на підставі рішення Копитківського сільської ради народних депутатів 22.04.1998р. №159 (Державний Акт №РВ 01019 зареєстрований 29.04.1998р.).

Відповідно до заяви №82 від 26.02.2015р., посвідченої приватним нотаріусом Чайковською А.О., ОСОБА_8 надав згоду на вилучення земельної ділянки площею 47,78га, що знаходиться на території Копитківської сільської ради і перебуває у постійному користуванні ОСОБА_8 (Голови ФГ "Ім. Шевченка") відповідно до Державного Акту РВ №00031 від 29.04.1998р. з додатком, та не заперечив щодо відведення цієї земельної ділянки для членів Фермерського господарства "Ім. Шевченка".

В подальшому, на підставі даної заяви ГУ Держземагенства в Рівненській області видало наказ №17-254/16-15-СГ від 16.03.2015р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення фермерського господарства у розмірі земельної частки (паю) за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, які перебувають у постійному користуванні ОСОБА_8, на території Копитківської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області.

Надалі наказами Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області №№17-879/16-17-СГ,17-880/16-17-СГ,17-881/16-17-СГ,17-882/16-17-СГ,17-883/16-17-СГ, 17-884/16-17-СГ, 17-885/16-17-СГ, 17-886/16-17-СГ, 17-887/16-17-СГ,17-888/16-17-СГ,17-889/16-17-СГ, 17-890/16-17-СГ, 17-891/16-17-СГ, 17-892/16-17-СГ,17-893/16-17-СГ, 17-894/16-17-СГ від 23.03.2017 року було:

1. Затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам: ОСОБА_9, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_16, ОСОБА_14, ОСОБА_21, ОСОБА_13, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_22, ОСОБА_20, ОСОБА_10,ОСОБА_11, для ведення фермерського господарства у розмірі земельної частки (паю), як членам фермерського господарства ім Шевченка, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, які перебувають у постійному користуванні ОСОБА_8, на території Копитківської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області.

2. Припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 2,8438 гектара громадянину ОСОБА_8 для ведення селянського (фермерського) господарства, що посвідчене державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_18 виданого відповідно до рішення Здолбунівської районної Ради народних депутатів Здолбунівського району Рівненської області від 22.04.1998р. №159, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на; право постійного користування землею від 29.04.1998р. за №21, на території Копитківської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області.

3. Передано у власність громадян: ОСОБА_9, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_16, ОСОБА_14, ОСОБА_21, ОСОБА_13, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_22, ОСОБА_20, ОСОБА_10,ОСОБА_11 земельні ділянки площею 2,8438 гектара для ведення фермерського господарства у розмірі земельної частки (паю), як члену фермерського господарства ім. Шевченка, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Копитківської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області.

Також, членами фермерського господарства ім. Шевченка на підставі актів прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 29.08.2016р. було отримано у власність наступні земельні ділянки з цільовим призначенням "для ведення фермерського господарства":

№ п/пПрізвищеНомер земельної ділянкиРозмір, гаДата реєстрації
1ОСОБА_6НОМЕР_12,843803.04.2017
2ОСОБА_7НОМЕР_22,843803.04.2017
3ОСОБА_8НОМЕР_34,50110.01.2017
4ОСОБА_9НОМЕР_42,843803.04.2017
5ОСОБА_10НОМЕР_52,843804.04.2017
6ОСОБА_11НОМЕР_62,843804.04.2017
7ОСОБА_12НОМЕР_72,843803.04.2017
8ОСОБА_13НОМЕР_82,843803.04.2017
9ОСОБА_14НОМЕР_92,843803.04.2017
10ОСОБА_15НОМЕР_102,843803.04.2017
11ОСОБА_16НОМЕР_112,843803.04.2017
12ОСОБА_17НОМЕР_122,843803.04.2017
13ОСОБА_18НОМЕР_132,843803.04.2017
14ОСОБА_19НОМЕР_142,843803.04.2017
15ОСОБА_20НОМЕР_152,843803.04.2017
16ОСОБА_21НОМЕР_162,843804.04.2017
17ОСОБА_22НОМЕР_172,843804.04.2017
Основні засади створення та діяльності фермерських господарств в Україні визначено Законом України "Про фермерське господарство".

Згідно ст.1 Закону України "Про фермерське господарство", фермерське господарство - є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Зокрема, під час провадження ліквідаційної процедури ліквідатором було виявлено, що членам Фермерського господарства "Ім.Шевченка" виділялись земельні ділянки саме для ведення фермерського господарства у розмірі земельної частки (паю) як членам Фермерського господарства "Ім. Шевченка" і саме за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, загальною площею 50,0018га, що використовувалась у господарській діяльності ФГ "Ім. Шевченка" для сільськогосподарського товарного виробництва, а саме:

№ п/пПрізвищеНомер земельної ділянкиРозмір, гаДата реєстрації
1ОСОБА_6НОМЕР_12,843803.04.2017
2ОСОБА_7НОМЕР_22,843803.04.2017
3ОСОБА_8НОМЕР_34,50110.01.2017
4ОСОБА_9НОМЕР_42,843803.04.2017
5ОСОБА_10НОМЕР_52,843804.04.2017
6ОСОБА_11НОМЕР_62,843804.04.2017
7ОСОБА_12НОМЕР_72,843803.04.2017
8ОСОБА_13НОМЕР_82,843803.04.2017
9ОСОБА_14НОМЕР_92,843803.04.2017
10ОСОБА_15НОМЕР_102,843803.04.2017
11ОСОБА_16НОМЕР_112,843803.04.2017
12ОСОБА_17НОМЕР_122,843803.04.2017
13ОСОБА_18НОМЕР_132,843803.04.2017
14ОСОБА_19НОМЕР_142,843803.04.2017
15ОСОБА_20НОМЕР_152,843803.04.2017
16ОСОБА_21НОМЕР_162,843804.04.2017
17ОСОБА_22НОМЕР_172,843804.04.2017
Відповідно до статуту Фермерського господарства "Ім.Шевченка" вищезазначені особи, які набули земельні ділянки на праві власності для ведення фермерського господарства, є членами Фермерського господарства "Ім. Шевченка".

Пунктом 5.1 статуту Фермерського господарства "Ім.Шевченка" встановлено, що землі фермерського господарства складаються із земельних ділянок, що належать громадянам-членам фермерського господарства на праві приватної власності.

Згідно п.5.2 Статуту Фермерського господарства "Ім. Шевченка", права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

За приписами ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.13 Закону України "Про фермерське господарство", члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю). Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю).

Відповідно до п."а" та п."б" ч.1 ст.12 Закону України "Про фермерське господарство", до складу земель фермерського господарства входять земельні ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі та земельні ділянки, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності.

Згідно ч.2 ст.12 Закону України "Про фермерське господарство", права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

Таким чином, правовий статус земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності, визначено як таких, що входять до складу земель фермерського господарства, такі земельні ділянки перебувають у володінні та користуванні ФГ "Ім. Шевченка".

Отже, отримані безоплатно у власність (приватизовані) земельні ділянки із земель, що перебували у користуванні Фермерського господарства "Ім. Шевченка" його членами на підставі приписів ст.ст.116, 118, 121 Земельного кодексу України, ч.1 та 2 ст.13 Закону України "Про фермерське господарство" належать Фермерському господарству "Ім. Шевченка" на праві володіння та користування.

У відповідності до ст.152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст.95 Земельного кодексу України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право:

а) самостійно господарювати на землі;

б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію;

в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі;

г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом;

ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п."в" ч.1 ст.14 Закону України "Про фермерське господарство", фермерське господарство має право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену сільськогосподарську продукцію.

В силу ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ст.ст.317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно ст.ст.316, 321, 328 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

За приписами ч.2 ст.184 ЦК України, річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Пунктом 11 ч.1 ст.1 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" закріплено визначення поняття зерно - плоди зернових, зернобобових та олійних культур, які використовуються для харчових, насіннєвих, кормових та технічних цілей.

Враховуючи викладене вище слід дійти висновку, що особа, яка володіє та користується земельними ділянками, є належним землекористувачем та набуває права власності на врожай, що вирощений на таких земельних ділянках, а тому доводи відповідачів про те, що Фермерське господарство "Ім.Шевченка", яке визнане банкрутом, будь-яких прав на ці земельні ділянки не має, ні фактично, ні юридично не є власником чи землекористувачем земельних ділянок судом відхиляються, як безпідставні.

Водночас доводи відповідачів про те, що вони, як власники земельних ділянок, власними засобами та коштами здійснювали обробіток та засів вказаних вище земельних ділянок є безпідставними, з огляду на наступне.

Зокрема, відповідачі не довели належними доказами того, що вказані ними засоби та кошти були використані саме з метою обробітку та засіву земельних ділянок, на врожай на яких просить визнати право власності позивач, доводи про зворотнє матеріали справи не містять.

При цьому, відповідно до ч.5 ст.1 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство, зареєстроване як юридична особа, має статус сімейного фермерського господарства, за умови що в його підприємницькій діяльності використовується праця членів такого господарства, якими є виключно члени однієї сім'ї відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України. Фермерське господарство без статусу юридичної особи організовується на основі діяльності фізичної особи - підприємця і має статус сімейного фермерського господарства, за умови використання праці членів такого господарства, якими є виключно фізична особа - підприємець та члени її сім'ї відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України. Згідно ч.1 ст.27 Закону України "Про фермерське господарство" трудові відносини у фермерському господарстві базуються на основі праці його членів.

Отже, саме відповідачі, як члени Фермерського господарства "Ім.Шевченка", зобов'язані приймати участь у підприємницькій діяльності фермерського господарства шляхом особистої праці.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що даний спір не може вирішуватися в межах провадження в справі про банкрутство, слід зазначити наступне.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006р. зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії" висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті першому статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Відповідно до п.8 ч.1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Згідно ч.9 ст.30 ГПК України справи, передбачені п.п.8, 9 ч.1 ст.20 цього Кодексу, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням боржника.

У відповідності до п.4 ст.10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Положення цих норм охоплює будь-які майнові спори, які випливають із вчинених боржником дій, не залежно від процесуального статусу боржника у відповідному судовому провадженні (в тому числі, коли такі дії боржника стосується формування ліквідаційної маси у справі по банкрутство боржника). Особливість вирішення таких спорів полягає в тому, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, без порушення нових справ з метою судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна та коштів боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника і спеціальні норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

За умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси в тому числі майна, яке безпідставно вибуло з права власності банкрута, для забезпечення повного або часткового задоволення вимог кредиторів та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Відповідно ст.13 Конвенції "Про захист прав і основоположних свобод людини", кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005р. (заява №38722/02)).

Концентрація спорів про витребування майна банкрута у добросовісного набувача або з чужого незаконного володіння в межах справи про банкрутство забезпечує реалізацію контролю суду в провадженні якого перебуває справа про банкрутство за діяльністю боржника, є ефективним засобом юридичного захисту прав як банкрута так і кредиторів та узгоджується з приписами ч.4 ст.10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", п.8 ч.1 ст.20, ч.9 ст.30 ГПК України. (Вказана правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 03.04.2018р. у справі №910/3353/16, від 06.04.2018р. у справі №925/1874/13, тощо).

Європейський суд з прав людини неодноразово стверджував, що критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Отже, враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду Рівненської області про необхідність розгляду цієї позовної заяви в межах справи про банкрутство, оскільки в іншому випадку (при розгляді позову в окремому позовному провадженні) це буде свідчити про непропорційне втручання з боку суду в право власності кредиторів, оскільки призведе до затягування розумних строків розгляду справи.

Відтак безпідставними є твердження скаржника про непідвідомчість справи господарському суду

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вірним висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем належними та допустимими доказами доведено що земельні ділянки розташовані на території Копитківської сільської ради, Рівненської області, Здолбунівського району, які виділялися відповідачам, як членам ФГ "Ім.Шевченка", перебувають у володінні та користуванні Фермерського господарства "Ім.Шевченка", та те, що врожай, вирощений на них є власністю фермерського господарства, а відповідачами вказаного не спростовано, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A,

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Також, слід зазначити, що з моменту прийняття позовної заяви Фермерського господарства "Ім.Шевченка" у справі №918/335/17 для розгляду по суті в межах справи про банкрутство Фермерського господарства "Ім.Шевченка", розгляд спору зумовлює застосування господарським судом під час його розгляду спеціальних норм законодавства про банкрутство.

Відповідно до ч.5 ст.232 ГПК України, у випадках, передбачених цим Кодексом або Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", судовий розгляд закінчується постановленням ухвали, прийняттям постанови чи видачею судового наказу.

Водночас, колегія суддів звертає увагу не те, що судом першої інстанції за результатами розгляду вимог у справі №918/335/17 у межах провадження у справі №918/335/17 про банкрутство Фермерського господарства "Ім.Шевченка" ухвалено рішення, а не постановлено ухвалу, як унормовано приписами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ГПК України, про що зазначалось вище.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. (ч.ч.1,2,4 ст.277 ГПК України).

За наведених обставин, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга відповідачів членів Фермерського господарства "Ім.Шевченка" ОСОБА_6; ОСОБА_7; ОСОБА_8; ОСОБА_9; ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 в особі представника адвоката Ярмольчука В.С. не підлягає задоволенню, в свою чергу, керуючись ч.4 ст.277 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду Рівненської області від 27.11.2018р. у справі №918/335/17 слід змінити в частині назви судового рішення, а саме: замість назви "РІШЕННЯ" слід читати "УХВАЛА", а в решті судове рішення слід залишити без змін.

Судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу відповідачів членів Фермерського господарства "Ім.Шевченка" ОСОБА_6; ОСОБА_7; ОСОБА_8; ОСОБА_9; ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 в особі представника адвоката Ярмольчука В.С. залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 27.11.2018р. у справі №918/335/17 змінити в частині назви судового рішення. Замість назви "РІШЕННЯ" слід читати "УХВАЛА".

В решті судове рішення залишити без змін.

3. Матеріали справи №918/335/17 повернути до Господарського суду Рівненської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "15" лютого 2019 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.