ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року м. ОдесаСправа № 916/920/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Колоколова С.І.,

ОСОБА_1

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Українська залізниця в особі філії Центр забезпечення виробництва Публічного акціонерного товариства Українська залізниця

на рішення Господарського суду Одеської області

від 12 вересня 2018 року (повний текст складений 21.09.2018р.)

по справі № 916/920/18

за позовом Публічного акціонерного товариства Українська залізниця в особі філії Центр забезпечення виробництва Публічного акціонерного товариства Українська залізниця

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Главторгсервіс

про стягнення 1031016,20 грн.

суддя суду першої інстанції ОСОБА_3,

дата та місце винесення рішення: 12.09.2018р., м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018р. Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі позивач, Замовник, ПАТ «Укрзалізниця», «ЦЗВ») звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Главторгсервіс» (далі відповідач, Постачальник, ТОВ «Главторгсервіс») про стягнення з останнього на користь позивача штрафних санкцій за невиконання зобовязань за Договором поставки від 07.04.2017р. №ЦЗВ-0201417-01 (далі Договір) в розмірі 1 031 016,20 грн., з яких штраф у розмірі 857 852,02 грн. та пеня у розмірі 173 164,18 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобовязань за договором поставки від 07.04.2017р. №ЦЗВ-02-01417-01.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.09.2018р. у справі №916/920/18 (головуючий суддя Погребна К.Ф.) позов Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Главторгсервіс» на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» штрафні санкції у розмірі 977 220,61 грн., з яких штраф у розмірі 857 852,02 грн. та пеня у розмірі 119 368,59 грн. Крім того, з відповідача стягнуто судовий збір у розмірі 14 658,30 грн.

У вказаному рішенні суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем розрахунки пені не відповідають вимогам законодавства.

Відмовляючи частково у задоволенні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача нарахованої суми пені, Господарський суд Одеської області зазначив, що відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», розмір пені, передбачений ст.1 вказаного закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Тому, перевіривши надані позивачем розрахунки пені, місцевий господарський суд, встановивши невідповідальність наданих розрахунків вимогам законодавства, самостійно здійснив перерахунок пені, після чого сума, яка була зазначена позивачем, виявилась більшою, ніж сума пені, яка була встановлена судом.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулось до Південно-західного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на неповність і необєктивність досліджень місцевим судом обставин справи, які вплинули на винесення оскаржуваного рішення, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2018р. по справі № 916/920/18 в частині відмови у стягненні з ТОВ «Главторгсервіс» пені у розмірі 53 795,59 грн. та прийняти нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва», а саме: стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Главторгсервіс» на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» штрафні санкції у сумі 53 795,59 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт зазначає, що Господарський суд Одеської області помилково та неправомірно здійснив перерахунок пені із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ, посилаючись на норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», не прийнявши до уваги пункт 10.1 Договору поставки від 07.04.2017р. №ЦЗВ-02-01417-01.

За твердженням апелянта, відповідачем порушено терміни постачання продукції, що не є грошовим зобовязанням, тому Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» не може застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки він регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Посилаючись на п.2 ст.9 Цивільного кодексу України, п.п.1, 2 ст.4 та п.4 ст.231 Господарського кодексу України, апелянт зазначає, що на відміну від пені за грошовими зобовязаннями, розмір пені за зобовязаннями негрошового характеру не обмежується подвійною обліковою ставкою Національного банку України.

Тому, ПАТ «Українська залізниця» вважає, що розмір пені обмежують подвійною обліковою ставкою НБУ тільки для грошових зобовязань. Відносно негрошових зобовязань подібні обмеження відсутні і встановлюються договором.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.11.2018р. апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» на рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2018р. по справі №916/920/18 залишено без руху, встановлено апелянту строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: надати до суду докази сплати судового збору у встановленому законодавством розмірі, протягом 7 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

06.12.2018р. від ЦЗВ ПАТ «Українська залізниця» до Південно-західного апеляційного господарського суду на виконання вимог ухвали суду надійшло клопотання про усунення недоліків, до якого апелянтом додано квитанцію №0.0..1 від 04.12.2018 року про сплату судового збору у розмірі 2643,00 грн.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2018р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» на рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2018р. по справі №916/920/18, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження.

Крім того, відповідно до даної ухвали, розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Пунктами 1, 2 та 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги ПАТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва», перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.04.2017р. між філією «Центр забезпечення виробництва» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Главторгсервіс» був укладений Договір поставки №ЦЗВ-02-01417-01, відповідно до якого Постачальник зобовязується поставити та передати у власність, а Замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації, яка є невідємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі (п.1.1 Договору).

Згідно з п.5.1 договору Постачальник здійснює поставку продукції автомобільним або залізничним транспортом на умовах СРТ (Перевезення сплачено до…) пункт призначення - згідно рознарядки замовника (відповідно до вимог «ІНКОТЕРМС» ред. 2010р.) Вантажовідправником продукції може бути третя особа, зазначена Постачальником.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що поставка продукції проводиться партіями протягом терміну дії договору, тільки після письмової рознарядки Замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності Замовника до прийому продукції. Відповідальність за достовірність інформації, яка вказується у рознарядці, несе Замовник. Рознарядка надається Постачальнику в оригіналі та з застосуванням факсимільного звязку. Після отримання рознарядки по факсу Постачальник повинен протягом доби направити Замовнику копію отриманої рознарядки з відміткою, що підтверджує її отримання, або іншим чином підтвердити її отримання. Кожна партія продукції постачається протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати письмової рознарядки Замовника, якщо інше не вказано у рознарядці. Матеріальні витрати, що виникли при поверненні продукції, яка не була письмово заявлена, покладаються на Постачальника. Замовник не несе відповідальності за ненадання рознарядок (надання не в повному обсязі), якщо це є наслідком зміни планів постачання та фінансування Замовника. За необхідності, рознарядка може бути відкоригована Замовником, про що обов'язково повідомляється Постачальнику.

Відповідно до п.5.3 договору датою поставки продукції вважається дата приймання цієї продукції вантажоодержувачем - кінцевим одержувачем, реквізити якого зазначені в рознарядці Замовника, що підтверджується належно оформленим актом прийому-передачі, який підписується представниками вантажоодержувача, Постачальника та затверджується керівництвом служби залізниці вантажоодержувача, оригінал якого надається Замовнику.

Згідно з п.5.4 договору після готовності продукції до відвантаження Постачальник направляє Замовнику факсом наступні документи: рахунок-фактуру, документи, що підтверджують якість продукції, зазначені у п.2.2 цього договору.

Відповідно до п.6.1 договору оплата за кожну партію поставленої продукції по даному Договору проводиться Замовником протягом 30 (тридцяти) календарних днів після дати поставки партії продукції, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію, обумовлену згідно з п. 5.2 та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Пунктом 6.2 договору зазначено, що датою оплати вважається дата відправлення коштів Замовником за банківськими реквізитами Постачальника.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що за порушення термінів постачання Постачальник оплачує Замовнику пеню в розмірі 0,1% від суми непоставленої в строк продукції на умовах, передбачених п.5.2 даного договору, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 15 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 15% від суми непоставленої в строк продукції. При цьому, Постачальник не звільняється від виконання своїх зобовязань до поставити продукцію, якщо про інше його не попередив Замовник.

Сторонами погоджено, що термін дії договору встановлюється з моменту його підписання до 31.12.2017р., а в разі наявності потреби Замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою направленими на адресу Постачальника, а в частині оплати - до повного виконання (п. 13.7 Договору).

В розділі 14 договору визначені місцезнаходження та банківські реквізити сторін.

Даний договір підписаний обома сторонами без зауважень та скріплений відповідними печатками сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору поставки №ЦЗВ-02-01417-01 від 07.04.2017р. «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Українська залізниця» направила на адресу ТОВ «Главторгсервіс» рознарядки (дозволи) відвантаження продукції на загальну суму 7666000,00 грн., а саме:

-від 17.07.2017 № ЦЗВ-20/2831 на суму 2 500 000,00 грн. (а.с.21-22);

-від 02.08.2017 № ЦЗВ-20/3074 на суму 2 591 000,00 грн. (а.с.26);

-від 08.09.2017 № ЦЗВ-20/3722 на суму 2 575 000,00 грн. (а.с.27).

В свою чергу, ТОВ «Главторгсервіс» відвантажив продукцію Замовнику на загальну суму 7877737,07 грн., що підтверджується актами прийому-передачі, наявними у матеріалах справи, а саме:

26.07.2017р. на суму 288 564,13 грн. (акт прийому-передачі №44),

07.08.2017р. на суму 385 319 грн. (акт прийому-передачі №50),

09.08.2017р. на суму 232 034,48 грн. (акт прийому-передачі №51),

07.09.2017р. на суму 520 598,62грн. (акт прийому - передачі №64),

12.09.2017р. на суму 520 470,28 грн. (акт прийому - передачі №65),

13.09.2017р. на суму - 520 470,28 грн. (акт прийому-передачі № 66),

13.09.2017р. на суму - 520 598,62 грн. (акт прийому-передачі № 67),

20.09.2017р. на суму 514682,70 грн. (акт прийому передачі №69),

20.09.2017р. на суму - 514 220,69 грн. (акт прийому-передачі № 70),

02.10.2017р. на суму 146 254,03 (акт прийому передачі №72),

03.102017р. на суму 526514,52 грн. (акт прийому передачі №73),

24.10.2017р. на суму - 523 227,91 грн. (акт прийому-передачі № 82),

26.10.2017р. на суму 514 682,70 грн. (акт прийому-передачі № 83),

26.10.2017р. на суму 607 437,04 грн. (акт прийому-передачі № 84),

03.11.2017р. на суму 514 220,69 грн. (акт прийому-передачі № 85),

07.11.2017р. на суму 5140220.69 грн. (акт прийому-передачі № 86),

07.11.2017р. на суму 514 220,69 грн. (акт прийому-передачі № 87) (а.с. 56-72).

Крім того, у матеріалах справи містяться товарно-транспортні накладні (а.с.73-104) та податкові накладні (а.с.105-120), дати та суми яких співпадають з відповідними датами та сумами, що зазначені у вищевказаних актах прийому-передачі продукції, поставку якої здійснив Постачальник.

На оплату поставленого товару Постачальником виставлено Замовнику відповідні рахунки (а.с.39-55).

Між тим, у матеріалах справи відсутні докази сплати Замовником рахунків за отриману продукцію.

При цьому, як зазначається позивачем, встановлено судом першої інстанції та вбачається з актів прийому-передачі, Постачальник порушив вимоги договору поставки №ЦЗВ-02-01417-01 від 07.04.2017р., а саме пункту 5.2, не дотримавшись термінів постачання продукції.

19.03.2018р. «ЦВЗ» ПАТ «Українська залізниця» надіслав ТОВ «Главторгсервіс» претензію за №ЦЗВ-20/1257 з вимогою сплатити штрафні санкції за порушення термінів постачання продукції у сумі 1 030 729,41 грн., в тому числі штраф за порушення термінів постачання понад 15 календарних днів, про що свідчить опис вкладення до цінного листа від 19.03.2018р. У претензії позивачем наданий повний розрахунок штрафних санкцій (а.с.31-35, 38).

Але, вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення. Заперечення проти її змісту Постачальником не висловлено.

При цьому, докази отримання зазначеної претензії у матеріалах справи відсутні.

Станом на момент подання відповідного позову, сума штрафних санкцій відповідачем не сплачена.

Вказані обставини стали підставою для звернення Публічного акціонерного товариства Українська залізниця в особі філії Центр забезпечення виробництва до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Главторгсервіс» 1031016,20 грн. штрафних санкцій.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги ПАТ Українська залізниця в особі філії Центр забезпечення виробництва ПАТ Українська залізниця, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627).

Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України є обовязковим для виконання сторонами.

В силу вимог ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вже зазначалось вище, між сторонами укладено договір №ЦЗВ-02-01417-01 від 07.04.2017р., який за своєю правовою природою є договором поставки.

Статтею 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення містяться у ст. 712 Цивільного кодексу України.

За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з вимогами ч.1, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч.1 та ч.2 ст.217 Господарського кодексу України).

У відповідності частини 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Вказано норма закону кореспондується зі ст.611 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, - сплата неустойки.

При цьому, статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

До того ж, відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як свідчать матеріали справи, сторони дійшли згоди, що за прострочення виконання зобовязання понад 15 календарних днів стягується штраф у розмірі 15% від суми непоставленої в строк продукції (п.10.1 Договору №ЦЗВ-02-01417-01 від 07.04.2017р.)

Судом першої інстанції було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачем були порушені свої договірні зобовязання щодо строків поставки продукції, які встановлені у відповідній рознарядці, тому колегія суддів, з урахуванням приписів чинного законодавства, вважає обґрунтованим висновок Господарським судом Одеської області в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 857 852,02 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Частково задовольняючи позов в частині стягнення пені, суд першої інстанції, посилаючись на норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», який обмежує подвійною обліковою ставкою Національного банку України нарахування пені, виходив із того, що між сторонами виникли грошові зобовязання.

Проте, в своїй апеляційній скарзі позивач вважає, що положення вищезазначеного Закону не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки вони відносяться до негрошових зобов'язань, тому суд першої інстанції повинен був застосувати положення ч.4 ст.231 Господарського кодексу України та пункт 10.1 Договору поставки від 07.04.2017р. №ЦЗВ-02-01417-01.

Тобто, судова колегія зазначає, що враховуючи, що між сторонами у справі виник спір щодо несвоєчасної поставки продукції, необхідно з'ясувати, яке саме це зобов'язання - грошове чи негрошове.

У Цивільному кодексі відсутнє визначення терміна «грошове зобовязання». Однак воно міститься в Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», постанові пленуму Вищого господарського суду «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» від 17.12.2013 №14 та постановах ВСУ.

Так, згідно зі ст.1 вказаного Закону, це зобовязання боржника сплатити кредитору певну суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.

Відповідно до п.1.1 постанови Пленуму ВГСУ №14 грошовим, за змістом ст.ст.524, 533 535, 625 Цивільного кодексу, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи еквіваленті в іноземній валюті) зобовязання сплатити кошти на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Грошовим слід уважати будь-яке зобовязання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обовязок останнього сплатити кошти на користь кредитора.

Частиною першою ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.3 ст.510 Цивільного кодексу України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Як вже зазначалось вище, за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.265 Господарського кодексу України).

Отже, договір поставки складається із двох взаємопов'язаних між собою зобов'язань: 1) правовідношення, в якому Постачальник має надати послугу, а Замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; 2) правовідношення, в якому Замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а Постачальник має право вимагати від Замовника відповідної оплати.

З цього приводу, апеляційний суд зауважує, що аналізуючи положення глави 47 Цивільного кодексу України, можна зробити висновок, що грошовим зобов'язанням є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто - будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Відтак, грошове зобов'язання - це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з викладеного, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, судова колегія зауважує, що правовідношення, в якому Замовник зобов'язаний оплатити надану послугу грошима, а Постачальник має право вимагати від Замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Отже, враховуючи вищенаведене, апеляційний суд прийшов до висновку, що між сторонами у справі, що розглядається, виникло грошове зобов'язання.

Аналогічні правові висновки містяться у Постанові Верховного Суду України від 04.02.2014р. у справі №903/610/13/3-1гс14.

Відтак, апеляційний суд цілком погоджується з правомірністю застосування судом першої інстанції ст.ст.1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань».

Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Договором передбачено, що за порушення термінів постачання Постачальник оплачує Замовнику пеню в розмірі 0,1% від суми непоставленої в строк продукції на умовах, передбачених п.5.2 даного Договору, за кожен день прострочення.

Разом з тим, розмір пені, передбачений ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Тому, перевіривши розрахунок пені, що був зроблений судом першої інстанції із застосуванням подвійної облікової ставки Національного банку України, апеляційна колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що загальна сума пені яка підлягає задоволенню становить 119 368,59грн.

Інші доводи апелянта, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та не спростовують наведених вище висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (див. рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 п.58).

За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно зясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, то в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2018р. у справі №916/920/18 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк у встановлених ч.3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України випадках.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Колоколов С.І.

Суддя Принцевська Н.М.