ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року м. ОдесаСправа № 916/521/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Принцевської Н.М.

суддів: Колоколова С.І., Савицького Я.Ф.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м.Одеса, проспект Шевченка,29)

Секретар судового засідання Соловйова Д.В.;

За участю представників сторін:

від прокуратури - Стоянов О.Г., посвідчення № 045056, від 29.11.16;

від Одеської міської ради - Асташенкова О.І., довіреність № 307/вих-мр, від 28.12.18;

від ТОВ "БІЗНЕС БУД" - Фомічов І.О., ордер № 312536, від 01.01.19;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС БУД"

на рішення Господарського суду Одеської області від 11.07.2018 року

у справі №916/521/18

за позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС БУД"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_4

про витребування земельної ділянки (вартість земельної ділянки 9 593500,00 грн.)-

(суддя першої інстанції: Волков Р.В., дата та місце винесення рішення: 11.07.2018, Господарський суд Одеської області, м.Одеса, проспект Шевченка, 29)

В березні 2018 року Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС БУД" (далі - ТОВ «БІЗНЕС БУД») про витребування земельної ділянки, площею 0,1000 га, (АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2) з незаконного володіння ТОВ "БІЗНЕС БУД" на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради (вартість земельної ділянки 9593500,00грн.).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на незаконне заволодіння ТОВ "БІЗНЕС БУД" земельною ділянкою (площа 0,1000 га, АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.07.2018 (суддя - Волков Р.В.) задоволено позов Заступника прокурора Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ТОВ "БІЗНЕС БУД" витребування земельної ділянки, витребувано земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_1 з незаконного володіння ТОВ "БІЗНЕС БУД" на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради.

Суд першої інстанції зазначив, що власником спірної земельної ділянки, в тому числі на момент її незаконного вибуття з комунальної власності, є Одеська міська рада, як орган, який уповноважений розпоряджатися землями комунальної власності у межах населених пунктів та яка в межах своєї компетенції не приймала жодних рішень щодо передачі цієї ділянки у власність відповідачу.

Також місцевий господарський суд не прийняв до уваги позицію відповідача щодо застосування строків позовної давності, оскільки Верховний Суд України під час розгляду справи №916/2129/15 у своїй постанові від 05.10.2016 дійшов висновку, що положення законодавства про позовну давність до позовних вимог про витребування майна у порядку ст.388 Цивільного кодексу України не застосовується.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «БІЗНЕС БУД» звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовної заяви Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради про витребування земельної ділянки.

Апелянт зазначає, що рішення Господарського суду Одеської області від 11.07.2018 по справі №916/521/18 ухвалене з порушенням норм процесуального права, а також місцевим господарським судом не було надано належної оцінки доводам відповідача, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення.

Заявник апеляційної скарги зазначає, що строк позовної давності починає обраховуватися з моменту, коли Одеська міська рада дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, тобто щонайменше з моменту видачі ОСОБА_5 державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 10.10.2008, а відповідний позов було направлено до суду лише у березні 2018 року.

На думку ТОВ «БІЗНЕС БУД», позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про витребування земельної ділянки площею 0,1 га, розташовану в АДРЕСА_1, а тому відсутні підстави для їх задоволення.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 28.09.2018 у складі: головуючого судді Разюк Г.П., Принцевської Н.М., Колоколова С.І. відкрито апеляційне провадження по справі №916/521/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС БУД" на рішення Господарського суду Одеської області від 11.07.2018 року.

Указом Президента України від 28.09.2018 року №295/2018 суддів Одеського апеляційного господарського суду Колоколова С.І., Принцевську Н.М. переведено на посади суддів Південно-західного апеляційного господарського суду.

03.10.2018 року в газеті "Голос України" опубліковано повідомлення про початок роботи Південно-західного апеляційного господарського суду, у зв'язку з чим Одеський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Відповідно до ч. 5 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України та ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, що ліквідується, в місячний строк з дня припинення здійснення правосуддя передає до новоутвореного суду матеріали та документи, пов'язані зі здійсненням таким судом повноважень, зокрема, архівні справи з основної діяльності, строки тимчасового зберігання яких ще не закінчилися, документи, не завершені в діловодстві, а також документи з кадрових питань в паперовому та електронному вигляді, фонди бібліотек, а судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується, передаються негайно, до дня початку роботи новоутвореного суду.

26.10.2018 до Південно-західного апеляційного господарського суду від прокуратури Одеської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому прокурор заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.10.2018 визначено колегію суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Принцевської Н.М., суддів-учасників колегії: Колоколова С.І., Богацької Н.С.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.10.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС БУД" на рішення Господарського суду Одеської області від 11.07.2018 року у справі №916/521/18 прийнято до провадження колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Принцевської Н.М., суддів-учасників колегії: Колоколова С.І., Богацької Н.С., розгляд справи призначено на 18.12.2018.

У зв'язку з відрядженням судді Богацької Н.С. з 18.12.2018 по 21.12.2018 відповідно до наказу в.о.голови суду Колоколова С.І. від 17.12.2018 № 162-к, судове засідання 18.12.2018 у справі № 916/521/18 не відбулось, про що 18.12.2018 складено відповідну довідку.

У зв'язку із перебуванням судді-учасника колегії Богацької Н.С. у відрядженні та у відпустці в період з 18.12.2018 по 26.12.2018 відповідно до наказів від 17.12.2018 року №162-к, від 17.12.2018 року №46-в, від 17.12.2018 №45-в, 26.12.2018 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/521/18, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2018 року визначено новий склад суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Принцевської Н.М., суддів-учасників колегії: Колоколова С.І., Савицького Я.Ф.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.12.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС БУД" на рішення Господарського суду Одеської області від 11.07.2018 року по справі №916/521/18 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі, розгляд справи призначено на 14.01.2019 о 12-00 год.

В судовому засіданні відповідач підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та наполягав на її задоволенні, прокурор та представник позивача заперечували проти доводів апеляційної скарги, зазначаючи, що рішення суду першої інстанції є цілком обґрунтованим та законним, а підстави для його скасування відсутні. ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, не повідомивши суд про причини неявки. Про дату, час та місце проведення судового засідання по справі повідомлена належним чином.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції за відсутністю представника відповідача, який не з'явився до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м.Києва від 04.12.2007 по справі №2-1491-1/07 за ОСОБА_5 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану на АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд; зобов'язано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі. (т.1 а.с.20-31)

На підставі вказаного рішення суду Управлінням земельних ресурсів у м.Одесі 10.10.2008 ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №88. (т.1 а.с. 16-17)

За апеляційною скаргою Одеської міської ради Апеляційним судом м. Києва 03.04.2008 рішення Печерського районного суду м.Києва від 04.12.2007 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. (т. 1 а.с. 31-32)

При новому розгляді справи ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 08.05.2013 по справі №1522/10614/12 у зв'язку з повторною неявкою сторін позов залишено без розгляду. (т.1 а.с. 34-36)

Разом з цим, на підставі договору дарування від 28.10.2010, спірна земельна ділянка ОСОБА_5 була передана у власність ОСОБА_4 (т.1 а.с.18-19)

В подальшому на підставі протоколу загальних зборів Засновників ТОВ «БІЗНЕС БУД» спірну земельну ділянку було внесено до статутного фонду товариства, яким 31.05.2014 отримано свідоцтво про право власності на земельну ділянку, яка розташована на АДРЕСА_1. (т.1 а.с. 47-54)

Незаконне вибуття земельної ділянки загальною площею: 0,1000 га, розташованої на АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_2 з комунальної власності територіальної громади м.Одеси і стало підставою для звернення прокурора з відповідним позовом до Господарського суду Одеської області.

Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Стаття 15 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.11 Цивільного кодексу України , цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Статтею 126 Земельного кодексу України та п. 1.1. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 № 43 передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Відповідно до п. 1.16 вказаної Інструкції технічна документація із складання державного акта на право власності на земельну ділянку включає: виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання у постійне користування, передачу у власність або продаж земельної ділянки, договір відчуження земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), а також рішення суду.

Приписами ст. 126 Земельного кодексу України передбачено право власності на земельну ділянку, яке оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно ч. 1 ст. 14 Конституції України та ч. 1 ст. 1 Земельного кодексу України, ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Частиною 2 ст. 78 Земельного кодексу України, ст. 373 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. (ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України)

Статтею ст. 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Згідно зі ст. 12 Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють міські ради.

Стаття 143 Конституції України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, у тому числі, і земельними ділянками, що перебувають у комунальній власності.

Відповідно до п. 1 ст. 10, п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» ради представляють інтереси територіальної громади та відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» здійснюють повноваження власника майна.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування (ст. 83 Земельного кодексу України).

Статтею 122 Земельного кодексу України, передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Враховуючи вимоги вищевикладеного діючого законодавства, а також той факт, що рішення Печерського райсуду м.Києва, яким було визнано право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_5 та зобов'язано видати Державний акт про право власності на момент видачі такого акту (10.10.2008) було скасовано 04.12.2007 Апеляційним судом м.Києва, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що власником спірної земельної ділянки, в тому числі на момент її незаконного вибуття з комунальної власності, є Одеська міська рада, як орган, який уповноважений розпоряджатися землями комунальної власності у межах населених пунктів та яка в межах компетенції не приймала жодних рішень щодо передачі цієї ділянки у власність відповідачу.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном.

Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З огляду на зазначене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що з комунальної власності територіальної громади м. Одеси, безпідставно та без волі власника вибула земельна ділянка загальною площею: 0,1000 га, розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції стосовно неможливості застосування в даному випадку строків позовної давності, з огляду на наступне.

Так, згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред'явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Це правило пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Аналіз ст. 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Також, судова колегія звертає увагу на те, що постановою Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-1047цс17 за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до про витребування майна, суд зазначив, що до позовних вимог про витребування майна на підставі ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України застосовується загальна позовна давність у три роки. При цьому за вимогами статті 261 цього Кодексу початок перебігу строку позовної давності пов'язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також з моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Така ж правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 916/2073/17 та у справі № 916/2403/16.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування інституту позовної давності до правовідносин, що регулюються статтею 388 Цивільного кодексу України, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 по справі № 372/1036/15-ц.

За змістом ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду (ч.ч. 1, 4 зазначеної статті).

Згідно з ч.1 ст.6 «Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, дата набрання чинності для України: 11.09.1997:

«Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.»

У п.137. Рішення у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 9 січня 2013 року, заява N21722/11, Європейським судом з прав людини зазначено:

«Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень.»

Крім того, у п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» Європейським судом з прав людини було зазначено наступне:

«Європейський Суд до цього визначив, що давність може визначатися як право, що надається законом особі, яка скоїла злочин, більше не бути переслідуваною або судимою після спливу визначеного строку з моменту скоєння діянь. Строки давності є загальною рисою правових систем Держав - учасників Конвенції, мають багато цілей, серед яких гарантування правової захищеності шляхом встановлення строку для дій і перешкоджання посяганню на право на захист, яке могло б бути скомпрометованим, якщо б суди виносили рішення, доказова база по яких була б неповною внаслідок часу, що сплинув (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV).»

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).»

Вищевказані висновки підтверджені також в Постановах Верховного суду України по справах №6-2510ц15 від 16 грудня 2015 року, №910/4626/14, №910/3724/14 від 30 вересня 2015 року та №910/3723/14 від 11 травня 2016 року.

Колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не приймаються посилання прокурора на те, що строк позовної давності переривався у зв'язку зі зверненням до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ТОВ «БІЗНЕС БУД» про визнання незаконним та скасування державного акту та витребування спірної земельної ділянки та розглядом вказаної справи з квітня 2015 року до 01.11.2017, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в 2015 році прокурор в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до Приморського районного суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ТОВ «БІЗНЕС БУД» про визнання незаконним та скасування державного акту та витребування спірної земельної ділянки.

Рішенням Приморського районного суду від 23.09.2015 у справі №522/9308/15-ц, залишеним без змін Апеляційним судом Одеської області від 06.04.2016, у задовленні позову Першого заступника прокурора м.Одеси Одеської області в інтересах держави в сосбі Одеської міської ради до Управління Держземагенства у м.Одесі Одеської області, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ТОВ «БІЗНЕС БУД» про визнання незаконним та скасування державного акту та витребування спірної земельної ділянки відмовлено в повному обсязі на підставі пропуску позивачем строку щодо звернення з вимогою щодо визнання незаконним та скасування Державного акта на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 01.11.2017 року по вказаній справі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2016 року в частині позовних вимог першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ТОВ «Бізнес Буд» про витребування майна з незаконного володіння скасовано, провадження у справі за позовом Першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ТОВ «Бізнес Буд» про витребування майна з незаконного володіння закрито.

З огляду на зазначене, як прокурору, так і Одеській міській раді стало відомо про порушення прав міської ради щонайменше з моменту видачі ОСОБА_5 Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 10.10.2008.

Відповідно до п. 4.4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч.2 ст. 264 Цивільного кодексу України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ.

З огляду на зазначене, враховуючи наявні матеріали справи, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності, а посилання прокурора та Одеської міської ради на те, що фактичний перебіг строку позовної давності почався лише з набранням ухвали від 01.11.2017 законної сили, судом не приймаються до уваги з підстав викладених вище.

За таких обставин, судова колегія погоджується з доводами апелянта стосовно необхідності застосування строків позовної давності в даному випадку, а також зазначає, що позивачем по справі пропущено строк позовної давності щодо вимг про витребування у ТОВ «БІЗНЕС БУД» земельної ділянки площею 0,1 га, розташовану в АДРЕСА_1, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог прокурора.

Відповідно до ч.1 ст.277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС БУД" на рішення Господарського суду Одеської області від 11.07.2018 року у справі №916/521/18 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС БУД" на рішення Господарського суду Одеської області від 11.07.2018 року у справі №916/521/18 задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 11.07.2018 року у справі №916/521/18 скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС БУД», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 про витребування земельної ділянки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного суду в порядку та строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 12.02.2019 року.

Головуючий Н.М. Принцевська

Судді: Я.Ф. Савицький

С.І. Колоколов