ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2019 р. Справа№ 910/11576/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Смірнової Л.Г.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - Кирищук В.П., довіреність № 190/0209 від 02.01.2019,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Боріс» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі №910/11576/18 (суддя Бойко Р.В., м. Київ, повний текст складено - 09.10.2018) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Боріс» до публічного акціонерного товариства «Київенерго» про стягнення 214 033,76 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Боріс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Київенерго» про стягнення суми надмірно сплачених коштів за договором №530333 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 26.08.2009 у розмірі 214 033,76 грн.

Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначає, що ним в якості передплати за теплову енергію по договору №530333 від 26.08.2009 було перераховано відповідачу кошти у розмірі 214 033,76 грн. Проте, з 01.05.2018 публічне акціонерне товариство «Київенерго» припинило свою діяльність у сфері теплопостачання та на підставі рішення Київської міської ради №517/4581 від 24.04.2018 котельні, теплові мережі та пункти, лічильники та інше допоміжне майно перейшли в експлуатацію Комунального підприємства «Київтеплоенерго», з яким позивач уклав договір №530333 від 27.06.2018. Тому, оскільки відповідачем вже не надаватимуться послуги з теплопостачання, останній, на думку позивача зобов'язаний повернути суму передплати у розмірі 214 033,76 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі №910/11576/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з наведених товариством з обмеженою відповідальністю «Боріс» у позові підстав (порушення відповідачем норм ст.ст. 193 Господарського кодексу України, 509, 525, 526, 530, 598, 626, 627, 629 Цивільного кодексу України) позовні вимоги не підлягають задоволенню. Разом з тим, судом в рішенні було зазначено про правомірність і обґрунтованість стягнення з відповідача заявленої суми коштів лише у разі звернення до суду з позовною вимогою про розірвання договору №530333 від 26.08.2009 або на підставі ст.ст. 1212-1215 Цивільного кодексу України.

Не погодившись, з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апелянт вважає, що заявлені ним до стягнення кошти мають бути повернуті, оскільки відповідачем було набуто кошти у розмірі 214 033,76 грн. в якості передоплати за поставку теплової енергії у гарячій воді, в той час як таке зобов'язання, на думку позивача, припинилось, у зв'язку припиненням діяльності публічного акціонерного товариства «Київенерго».

У судовому засіданні представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач правом на участь свого представника не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від позивача до суду не надійшло.

Враховуючи належне повідомлення позивача, а також з урахуванням того, що неявка його представника в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, остання розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (енергопостачальна організація) та товариством з обмеженою відповідальністю «Боріс» (абонент) 26.08.2009 укладено договір №530333 на постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого, згідно п. 1.1 є постачання, користування та своєчасна сплата у повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 2.2.1 договору передбачено, що енергопостачальна організація зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до цього договору.

Пунктом 2.3.2 договору визначено, що абонент зобов'язується виконувати умови та порядок оплати в обсягах і в терміни, які передбачені в додатку №4 до договору.

Абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує енергопостачальній організації вартість, заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця, або оформлює договір про заставу майна згідно з Законом України «Про заставу», як засіб гарантії сплати споживаємої теплової енергії (п.2 додатку №4 до договору).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до акта звіряння розрахунків за теплову енергію, складеного представниками позивача та відповідача 31.05.2018, встановлено, що станом на 01.06.2018 у позивача наявна переплата у розмірі 214 033,76 грн. (а.с. 48).

Угодою щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу міста Києва від 27.09.2001, укладеною між Київською міською державною адміністрацією та ПАТ «Київенерго», майно паливно-енергетичного комплексу комунальної власності територіальної громади міста Києва було передано у володіння та користування ПАТ «Київенерго».

Відповідно до рішення Київської міської ради від 20.06.2017 №439/2661 та рішення від 24.04.2018 №517/4581 зазначену угоду припинено та встановлено терміни повернення майна територіальній громаді міста Києва: 30 квітня 2018 року - для об'єктів теплопостачання, з 1 липня 2018 року - для ТЕЦ-5, ТЕЦ-6, сміттєпереробного заводу «Енергія» та іншого майна.

На виконання рішення Київської міської ради її виконавчим органом визначено комунальне підприємство, за яким на праві господарського відання закріплюватиметься майно комунальної власності територіальної громади м. Києва після припинення угоди та повернення такого майна з володіння та користування ПАТ «Київенерго».

Виконавцем послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води з 01.05.2018 стало Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

Позивачем було укладено з Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №530333 від 27.06.2018.

Предметом вказаного договору згідно п. 1.1 є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 2.2.1 договору передбачено, що енергопостачальна організація зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з додатком №1 до цього договору.

Згідно з п. 2.3.2 договору абонент зобов'язується виконувати умови та порядок оплати в обсягах і в терміни, які передбачені в додатку №4 до договору.

Абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує енергопостачальній організації вартість, заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця, або оформлює договір про заставу майна згідно з Законом України «Про заставу» як засіб гарантії сплати споживаємої теплової енергії (п. 2 додатку №4 до договору).

У п. 8.2 вказаного договору сторони погодили, що відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України, дія цього договору поширюється на взаємовідносини, які фактично виникли між сторонами з 01.05.2018.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія листа №106-Б від 22.06.2018, в якому позивач просить відповідача повернути передплату за теплову енергію згідно договору №530333 від 26.08.2009 у сумі 214 033,76 грн. (а.с. 49).

Проте, вказаний лист залишено відповідачем без відповіді.

З огляду на те, що товариству з обмеженою відповідальністю «Боріс» переплачену суму коштів за теплову енергію не було повернуто, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення 214 033,76 грн.

Як вже раніше зазначалось, місцевим судом було відмовлено у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду та викладеною позицією у рішенні суду, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем було здійснено переплату на суму 214 033,76 грн. на рахунок публічного акціонерного товариства «Київенерго» згідно договору №530333 від 26.08.2009.

Фактично позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Боріс», як вірно вказав місцевий суд, зводяться до вимоги про стягнення суми попередньої оплати за договором №530333 від 26.08.2009 у зв'язку з неможливістю виконання відповідачем своїх зобов'язань з поставки оплаченої теплової енергії у гарячій воді.

Проте, звернувшись з позовом до суду, товариство з обмеженою відповідальністю «Боріс» як на підставу своїх вимог, посилається на норми статей Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, з яких не вбачається законодавчо передбачена можливість для стягнення надмірно сплачених коштів у даному випадку.

Враховуючи положення п. 8.4 договору №530333 від 26.08.2009 слід вважати, що вказаний договір є продовженим на 2018 рік та таким, що діє на даний час.

Докази, які б підтверджували припинення зобов'язання сторін за договором або розірвання договору в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача коштів з підстав невиконання/порушення виконання відповідачем норм ст.ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 598, 626, 627, 629 Цивільного кодексу України є неправомірною, оскільки вказані підстави застосовуються до зобов'язальних правовідносин між сторонами в частині належного їх виконання.

Разом з тим, в оскаржуваному рішенні судом зазначено про правомірність і обґрунтованість стягнення з відповідача заявленої суми коштів лише у разі звернення до суду з позовною вимогою про розірвання договору №530333 від 26.08.2009 або на підставі ст.ст. 1212-1215 Цивільного кодексу України.

У зв'язку з цим, апелянт вже в тексті апеляційної скарги наводить обставини та посилається на норми статей 1212-1215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Оскільки договір не припинений (не розірваний, не припинений за закінченням строку дії, не визнано його недійсним), то підстава за якою було здійснено перерахування коштів не є такою, що відпала на даний час в розумінні ст. 1212 ЦК України. Тому, звертатися з вимогою про повернення спірних коштів на підставі ст. 1212 ЦК України можливо після припинення договору.

Крім того, слід зазначити наступне.

При розгляді позову в суді першої інстанції підставами позову не визначалось, що заявлені до стягнення кошти перераховані без правової підстави чи що така підстава відпала. Мотивуючи позов не було і посилань на положення ст. 1212 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 5 цієї ж статті передбачено, що у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі обставини (підстави позову), якими апелянт керується при посиланні на ст. 1212 ЦК України, не можуть розглядатися в суді апеляційної інстанції.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з відмовою у задоволенні позову місцевим господарським судом, а наведені доводи за апеляційною скаргою підлягають залишенню без задоволення, у зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю у встановленому законом порядку.

З урахуванням усіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладається на її заявника (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Боріс» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі №910/11576/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 15.02.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.Г. Смірнова

М.А. Дідиченко