ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2019 р. Справа№ 910/1978/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Мартюк А.І.

Пашкіної С.А.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від відповідача: Косарєв Д.В. - підписант

від інших учасників судового процесу: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018, повний текст якого підписаний 25.10.2018

у справі № 910/1978/17 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Приватне акціонерне товариство «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» (далі третя особа 1)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнісон Страхування» (далі третя особа 2)

Фізична особа - підприємець Кірянов Віктор Іванович (далі третя особа 3)

про стягнення 710 603, 40 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача 710 603,40 грн., які становлять суму виплаченого позивачем як страховиком за договором добровільного страхування вантажів №40-0105-15-00011 від 31.12.2015 третій особі 1 страхового відшкодування внаслідок настання страхової події - втрата застрахованого вантажу, право стягнення яких позивач відповідно до положень статті 27 Закону України «Про страхування» та статей 993, 1191 ЦК України має з особи, відповідальної за завдану шкоду, якою, на думку позивача, є відповідач як особа, яка за укладеним з третьою особою 1 договором № 0116В про надання послуг транспортного експедирування від 01.0.2016 організовувала спірне перевезення.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.10.2017, у справі № 910/1978/17 позовні вимоги задоволено повністю.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.04.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.10.2017 скасовано, справу № 910/1978/17 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Приймаючи вказану постанову, суд касаційної інстанції зазначив про таке:

- 01.01.2016 третя особа 1 та відповідач уклали договір про надання послуг транспортного експедирування №0116В, відповідно до п. 1.1. якого відповідач надає транспортно-експедиційні послуги з перевезення вантажів третьої особи 1, які належать третій особі 1, або стосовно яких є заявка на перевезення від третьої особи 1, а третя особа 1 приймає та оплачує надані послуги;

- на виконання договору про надання послуг транспортного експедирування №0116В, відповідач 14.01.2016 уклав з третьою особою 3 договір №1/3 про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні, згідно умов якого в сукупності з положенням п. 1.5 договору транспортного експедирування, відповідач залишається відповідальним перед третьою особою 1 за збереження вантажу та за дії залучених до перевезення третіх осіб;

- на виконання умов договору експедирування, 29.01.2016 відповідачем прийнято до перевезення вантаж - тютюнові вироби для транспортування за маршрутом: м. Прилуки - м. Ізмаїл, проте 03.02.2016 під час розвантаження автомобіля у місці призначення було виявлено нестачу вантажу у кількості 1430,00 тис. шт. на загальну вартість 710 603,00 грн.;

- майнові інтереси третьої особи 1, що пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням вантажем були застраховані позивачем за договором добровільного страхування вантажів №40-0105-15-00011 від 31.12.2015;

- третя особа 1 звернулась до позивача як до страховика з повідомленням про настання страхового випадку, а саме викрадення частини вантажу, за результатами розгляду поданої заяви та документів, доданих до неї, позивачем на виконання умов договору страхування здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 710 603,40 грн.;

- позивач зазначає, що оскільки відповідач несе повну матеріальну відповідальність за втрату та/або пошкодження майна згідно з договором експедирування, проте свого обов'язку щодо збереження схоронності та цілісності вантажу належним чином не виконав, в результаті чого виникла нестача товару, то позивач в силу ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст.ст. 993, 1191 ЦК України після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до відповідача як особи, відповідальної за завдану шкоду;

- відповідач, прийнявши товар в пункті завантаження, без будь-яких зауважень в товарно-транспортних документах, в тому числі без зазначення недоліків, пов'язаних з порушенням умов завантаження продукції, несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу під час його транспортування до моменту його видачі;

- суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що в даному випадку відповідачем порушені договірні зобов'язання, оскільки він не забезпечив збереження вантажу та його видачу вантажоодержувачу в повному обсязі, а тому обставини щодо вчинення відповідачем порушення своїх зобов'язань, що спричинило втрату вантажу, колегія суддів вважає доведеними та таким, що підтверджуються поданими до суду документами;

- розглядаючи позовні вимоги страховика до відповідача, суди попередніх інстанцій не врахували правового статусу відповідача як особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальністю перед третіми особами під час здійснення нею транспортно-експедиторської діяльності у третьої особи 2, що зумовлює необхідність застосування до спірних правовідносин норм статті 1194 ЦК України під час визначення обсягу відповідальності відповідача за шкоду, завдану позивачу як новому кредитору у деліктному зобов'язанні, у зв'язку з втратою спірного вантажу під час його перевезення, виходячи з яких відповідач як страхувальник несе цивільну відповідальність за завдану ним шкоду у зв'язку із втратою переданого йому третьою особою 1 для перевезення вантажу в межах різниці між фактичним розміром завданої шкоди та страховим відшкодуванням;

- позивач має право з урахуванням положень статті 1194 ЦК України на відшкодування виплаченого третій особі 1 страхового відшкодування за рахунок страховика третьої особи 2 з можливістю стягнення з відповідача різниці між фактичним розміром завданої шкоди та страховим відшкодуванням, здійсненим третьою особою 2;

- з огляду на викладене, суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов про стягнення з відповідача повної суми страхового відшкодування позивача-страховика, не застосували до спірних правовідносин норм статті 1194 ЦК України в ракурсі застрахованої відповідальності відповідача та не дослідили обставин справи на предмет прийняття третьою особою 2 як страховиком відповідача рішення про виплату в повному обсязі чи частково відповідачу-страхувальнику чи третій особі 1-вигодонабувачу суми страхового відшкодування у зв'язку із втратою спірного вантажу, чи правомірність відмови у такій виплаті, а відтак, не з'ясували дійсного обсягу цивільної відповідальності відповідача перед позивачем та дійшли передчасного висновку по суті позовних вимог;

- при з'ясуванні правовідносин, що склалися між відповідачем та його страховиком (третьою особою 2), третьою особою 1 та її страховиком (позивачем), а також при визначенні умов добровільного страхування цивільної відповідальності відповідача при наданні ним послуг з експедирування вантажу та умов добровільного страхування третьою особою 1 на стороні позивача належного їй спірного вантажу, який було втрачено відповідачем, судам належало проаналізувати правила страхування чи умови страхування ризиків страховиками (позивачем та третьою особою 2) на предмет встановлення ними загальних умов та порядку виплати страхового відшкодування у разі настання страхових випадків.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.09.2018, повний текст якого складений 25.10.2018, у справі № 910/1978/17 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 532 464,90 грн., в іншій частині позову відмовлено.

При вирішенні спору сторін по суті суд першої інстанції встановив, що:

- третя особа 2 як страховик відповідача не визнала спірну подію страховим випадком та відмовила позивачу та відповідачу у виплаті страхового відшкодування за наслідками спірної події (листи вих. №9-140 від 23.03.2016 та №10-209 від 04.05.2016 ) керуючись п. 2.10.10, 3.4.3 договору №0703.000401.120 від 06.11.2015 страхування цивільної відповідальності експедитора;

- у своєму рішенні про відмову третя особа 2 зазначила, що згідно інформації, викладеної у заяві про відшкодування збитку та отриманою компанією під час встановлення обставин зазначеної події, було встановлено, що нестача вантажу (тютюнових виробів), який транспортувався автомобілем НОМЕР_1, що належить третій особі 3, під керуванням водія ОСОБА_4 була виявлена під час розвантажування автомобіля, при цьому не була порушена цілісність вантажного відсіку кузову транспортного засобі та пломб відправника вантажу;

- відповідно до п.2.10.10 договору №0703.000401.120 від 06.11.2015, за цим договором не підлягає відшкодування збиток, що виник внаслідок: нестачі вантажу при цілісності зовнішнього упакування і непорушених пломбах відправника вантажу чи митних органів, у випадку коли наявність пломб передбачена умовами перевезення;

- згідно з п.3.4.3 договору №0703.000401.120 від 06.11.2015 страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування у випадках, передбачених цим договором, Правилами страхування і чинним законодавством України;

- таким чином, відмова третьої особи 2 у виплаті страхового відшкодування за даним випадком відповідає умовам договору №0703.000401.120 страхування цивільної відповідальності експедитора від 06.11.2015.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив про те, що:

- відповідно до розрахунку позивача №ДКЦВ-11232 від 06.06.2016 матеріальний збиток становить 710 603,40 грн., франшиза - 0,00 грн.;

- проте, рішенням Господарського суду міста Києва від 25.07.2017 у справі № 910/9085/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2017 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.01.2018, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» на користь приватного акціонерного товариства «А/Т тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» грошові кошти в розмірі 178 138,50 грн., які фактично становлять суму франшизи за спірним страховим випадком, яку відповідачем вже виплачено третій особі 1 та на яку має бути зменшено заявлену до стягнення суму.

Не погоджуючись з рішенням, 14.11.2018 Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 у справі № 910/1978/17 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що:

- під час дії спірного договору страхування відбулось два страхових випадки: перший випадок - 02.02.2016 (спірний), розмір збитків за яким становить 710 603,43 грн. та за наслідками якого позивачем третій особі 1 виплачено страхове відшкодування у розмірі повної вартості нанесених збитків, без вирахування безумовної франшизи (178 138,50 грн.), в розмірі 710 603,43 грн. та другий - 18.03.2016, розмір збитків за яким становить 932 353,08 грн. та за наслідками якого позивачем сплачено страхове відшкодування у розмірі 576 076,08 грн., тобто з урахуванням подвійної франшизи (178 138,50*2);

- вищезазначені події відбулись в рамках одних і тих саме договорів (договору надання транспортного експедирування та договору добровільного страхування вантажу), тому у спорі по справі № 910/1978/17 позивач зазнав фактичного збитку у розмірі 710 603,43 грн.;

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.11.2018 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» передано на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.

При дослідженні матеріалів справи та апеляційної скарги колегією суддів встановлено, що подана заявником апеляційна скарга не відповідає вимогами ст. 258 ГПК України, яка встановлює вимоги до форми і змісту апеляційної скарги, оскільки апелянтом не додано доказів сплати судового збору.

За таких обставин, ухвалою від 26.11.2018 колегією суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.:

- апеляційну скаргу залишено без руху;

- апелянту роз'яснено, що:

1. він має право протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали усунути недоліки, а саме, подати до Північного апеляційного господарського суду докази про сплату судового збору в сумі 4008, 12 грн.

2. в разі невиконання зазначеної ухвали суду в строк, визначений п. 2 її резолютивної частини, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

3. відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2).

03.12.2018 від Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано оригінал платіжного доручення № 45470 від 20.11.2018 про сплату судового збору в сумі 15 988,57 грн., з огляду на що ухвалою суду від 11.12.2018 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, справу № 910/1978/17 призначено до розгляду на 08.01.2019 о 15-00.

Водночас, не погоджуючись з рішенням, 16.11.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/1978/17 скасувати в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін.

До апеляційної скарги скаржником додане клопотання про відновлення строку подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/1978/17.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що:

- за стягнення спірних збитків позивач мав звернутися не до відповідача, а до його страховика - третьої особи 2, а відповідач, виплативши франшизу потерпілому (третій особі 1), вже виконав свій обов'язок за договором транспортного експедирування;

- відповідач вважає невірним висновок суду першої інстанції про те, що його страховик (третя особа 2) правомірно відмовив у виплаті страхового відшкодування за наслідками спірного страхового випадку, адже, незважаючи на цілісність пломб автопричепу, люк на його стелі був відкритий, в той час як автомобіль під час перевезення вночі знаходився на платній стоянці ТОВ «Георгавто».

21.11.2018, відповідно до п.п. 2.3.44 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста» на рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/1978/17 передано раніше визначеному складу суду - колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 поновлено апеляційне провадження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 у справі № 910/1978/17, призначено справу до розгляду на 08.01.2019 о 15:006, зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 у справі № 910/1978/17.

14.12.2018 до позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення з посиланням на те, що відмова третьої особи 2 виплатити спірне страхове відшкодування відповідає вимогам укладеного між нею та відповідачем договору страхування, адже відповідач належними та допустимими доказами не довів належного виконання ним взятих на себе зобов'язань за договором страхування відповідальності щодо збереження ввіреного йому майна під час експедирування спірного вантажу, належними засобами доказування не спростував правомірності відмови третьої особи 2 у виплаті страхового відшкодування за договором, а тому саме він є відповідальною особою за завдані збитки.

До відзиву на апеляційну скаргу позивачем додано клопотання про долучення доказів, в яком позивач просить долучити до матеріалів справи листи третьої особи 2 № 10-535 від 11.08.2016 та № 10-527 від 09.08.2016.

26.12.2018 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач просить рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/1978/17 скасувати в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін.

Розпорядженням № 09.1-08/35/19 від 04.01.2019, у зв`язку перебуванням судді Зубець Л.П., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/1978/17.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.01.2019 справа № 910/1978/17 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Пашкіна С.А., Мартюк А.І.

Ухвалою від 08.01.2018 колегією суддів у складі : Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Пашкіна С.А., Мартюк А.І. прийнято до свого провадження апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2017 у справі № 910/1978/17.

Ухвалою від 08.01.2019 розгляд справи відкладено до о 29.01.2019 о 15:20 для надання позивачу та третім особам можливості взяти участь в судовому засіданні.

Щодо клопотання позивача про долучення доказів, а саме листів третьої особи 2 № 10-535 від 11.08.2016 та № 10-527 від 09.08.2016, колегія суддів зазначає таке.

При дослідженні матеріалів справи колегією суддів встановлено наявність в них копій листа № 10-527 від 09.08.2016 (а.с. 210-2011 т. 1 та а.с. 204-205 т. 3), а відтак, клопотання в частині долучення вказаного доказу колегією суддів не розглядається.

Щодо листа № 10-535 від 11.08.2016 колегія суддів зазначає таке.

Враховуючи, що позивача додав цей доказ під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспореного рішення таких доказів суд першої інстанції в своєму розпорядження не мав.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Частинами 3, 4 п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 встановлено, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 ГПК. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Позивач у клопотанні зазначає про те, що незалучення такого доказу до матеріалів справи було зумовлено тим, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції до подібних правовідносин застосовувалась правова позиція, викладена в постановах Верховного суду України від 20.01.2016 у справі № 6-2808цс15, від 23.05.2015 у справі № 6-2587цс15 та від 14.09.2016 у справі № 6-725цс16, яка фактично скасована постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17 та постановою Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 910/22146/17.

Однак підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від апелянта.

Колегія суддів вважає, що повідомлені позивачем причини, а саме правова позиція Верховного Суду, яка відрізняється від правової позиції Верховного суду України, не є підставою для прийняття додаткових доказів на стадії апеляційного перегляду оспореного рішення.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює позивачу більш сприятливі, аніж відповідачу умови в розгляді конкретної справи.

За таких обставин, додана позивачем до клопотання копія листа № 10-535 від 11.08.2016 як додатковий доказ колегією суддів не приймається.

28.01.2019 до суду від третьої особи 1 надійшли письмові пояснення, в яких вказана особа просить задовольнити апеляційну скаргу позивача, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Станом на 29.01.2019 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та жодних клопотань від учасників справи не надходило.

Позивач та треті особи представників в жодне судове засідання не направили, про причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача та третіх осіб за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача свою апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечив.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

01.01.2016 третя особа 1 як замовник та відповідач як виконавець уклали договір про надання послуг транспортного експедирування № 0116В (далі Договір транспортного експедирування) (а.с. 44-19 т. 1), відповідно до умов якого (п. 1.1) відповідач надає транспортно-експедиційні послуги по перевезенню вантажів третьої особи 1, які належать третій особі 1, або стосовно яких є заявка на перевезення від третьої особи 1, а третя особа 1 приймає та оплачує надані послуги.

Цей договір набирає чинності 01.01.2016 і діє до 31.01.2018 року включно, а в частині невиконаних зобов'язань за цим договором до повного їх виконання сторонами (п.6.1 Договору транспортного експедирування).

Згідно з п.1.3 Договору транспортного експедирування відповідач надає послуги згідно заявок на перевезення третьої особи 1. Зразок таких заявок наведений у додатку № 3 до цього договору.

Відповідно до п. 1.5 Договору транспортного експедирування відповідач має право для виконання заявки на перевезення від третьої особи 1 здійснювати самостійний добір перевізників, агентів, інших третіх осіб та укладати відповідні правочини з такими третіми особами від свого імені. При цьому, відповідач несе повну матеріальну відповідальність перед третьою особою 1 за збереження вантажу та за дії таких третіх сторін, включаючи але не обмежуючись діями, що можуть призвести до матеріальних збитків.

14.01.2016 відповідач як експедитор та третя особа 3 як перевізник уклали договір №1/3 про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні (а.с. 112-117 т. 1), в п. 1.1 якого погодили, що третя особа 3 зобов'язується виконати перевезення вантажів автомобільним транспортом за замовленням відповідача у міжнародному та/або міжміському та/або місцевому сполученні і надати інші послуги, необхідні для доставки вантажу.

На виконання умов Договору транспортного експедирування відповідач організував перевезення вантажу (тютюнові вироби) третьої особи 1 за маршрутом: м. Прилуки - м. Ізмаїл, для чого замовив перевезення у третьої особи 3 згідно заявки-доручення № 1880 від 29.01.2016 TRANSPORT ORDER (а.с. 118).

Так, 29.01.2016 до перевезення прийнято вантаж, що підтверджується товарно-транспортною накладною № від 29.01.2016 (а.с. 61-63 т. ).

03.02.2016 під час розвантаження автомобіля у місці призначення виявлено нестачу вантажу у кількості 1430,00 тис. шт. на загальну суму 710 603,00 грн., про що представниками третьої особи 1, вантажоодержувача та водія складений акт про прийняття продукції від 03.02.2016 (а.с. 66-67 т. 1).

Факт нестачі вантажу також підтверджується дефектним актом від 03.02.2016 (а.с. 68-69 т. 1).

З письмових пояснень водія, який здійснював перевезення (а.с. 70, 204 т. 1), слідує, що перед виїздом було перевірено та встановлено, що всі пломби на автомобілі були цілими; під час зупинки водій залишив автомобіль на платній стоянці; факт нестачі вантажу було виявлено лише після фактичного його розвантаження на території складу ТОВ ТК «Мегаполіс Україна» за адресою:м. Ізмаїл, вул. Некрасова, 3А.

За фактом таємного викрадення майна з автомобіля 03.02.2016 відкрито кримінальне провадження №0000357, в ході огляду місця події було встановлено, що у вантажному відділенні кузова даного автомобіля був відкритий верхній люк (а.с. 71 т. 1).

Пунктом 3.1 Договору транспортного експедирування передбачено, що умови перевезення та транспортно-експедиційного обслуговування регулюються даним договором, правилами перевезення вантажів відповідних типів транспорту, які прийняті в Україні та в міжнародній практиці перевезень.

Відповідно до п. 5.2 Договору транспортного експедирування, в редакції додатку про внесення змін та доповнень № 1 від 01.02.2016 (а.с. 111 т. 1), у випадку втрати або пошкодження продукції відповідач повинен довести та надати третій особі 1 всі необхідні підтверджуючі документи про те, що дана втрата, нестача або пошкодження сталося не з вини відповідача, а з причин, які можна кваліфікувати як страховий випадок відповідно до договору страхування третьої особи 1. Тільки за таких умов третя особа 1 самостійно звертається за відшкодуванням до своєї страхової компанії. В разі отримання третьою особою 1 відповідного страхового відшкодування від страхової компанії, що покриває зазначені втрати, третя особа 1 не висуватиме фінансових претензій відповідачу щодо згаданих сум, окрім суми франшизи, яку відповідач має виплатити замовнику у повному обсязі. Сума франшизи становить 178 138,50 грн. Сума франшизи може бути змінена відповідно до страхового договору третьої особи 1.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Згідно зі ст. 932 ЦК України експедитор має право залучити до виконання своїх обов'язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

За змістом статті 4 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» транспортно-експедиторська діяльність здійснюється суб'єктами господарювання різних форм власності, які для виконання доручень клієнтів чи відповідно до технологій роботи можуть мати: склади, різні види транспортних засобів, контейнери, виробничі приміщення тощо. Експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України. Транспортно-експедиторську діяльність можуть здійснювати як спеціалізовані підприємства (організації), так і інші суб'єкти господарювання.

Стаття 14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» встановлює, що:

- експедитор відповідає перед клієнтом за кількість місць, вагу, якщо проводилося контрольне зважування у присутності представника перевізника, що зафіксовано його підписом, належність упаковки згідно з даними товарно-транспортних документів, що завірені підписом представника перевізника, якщо інше не встановлено договором транспортного експедирування;

- за невиконання або неналежне виконання обов'язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування;

- експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Отже, відповідач є особою, яка відповідальна перед третю особою 1 за збереження вантажу та за дії залучених до перевезення третіх осіб, в тому числі і щодо спірного перевезення.

Стаття 934 ЦК України встановлює, що за порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, спірний вантаж не був доставлений до місця призначення в повному обсязі, який був прийнятим до перевезення, у зв'язку з його частковою втратою.

Разом з цим, вантаж, який був переданий відповідачу у справі для його перевезення, був переданий відповідачу саме з метою його подальшої доставки вантажоодержувачу, тобто вантаж було надано в тимчасове володіння відповідача у справі, який зобов'язався забезпечити його збереження та вручення вантажоодержувачу.

Прийнявши товар в пункті завантаження без будь-яких зауважень в товарно-транспортних документах, в тому числі без зазначення недоліків, пов'язаних з порушенням умов завантаження продукції, відповідач несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу під час його транспортування до моменту його видачі.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.04.2018 у цій справі, вказівки якої відповідно до приписів ст. 316 ГПК України є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, встановлено, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що в даному випадку відповідачем порушені договірні зобов'язання, оскільки він не забезпечив збереження вантажу та його видачу вантажоодержувачу в повному обсязі.

З огляду на вищевикладене, обставини щодо вчинення відповідачем порушення своїх зобов'язань, що спричинило втрату вантажу, колегія суддів вважає доведеними та таким, що підтверджуються поданими до суду документами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є,

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Отже, у спірному випадку особою, відповідальною за завдані третій особі 1 збитки в сумі 170 603,00 грн., які становлять вартість втраченого при перевезенні вантажу, є відповідач.

Водночас, як слідує з матеріалів справи, 31.12.2015 третя особа 1 як страхувальник та позивач як страховик уклали договір добровільного страхування вантажів №40-0105-15-00011 (а.с. 34-42 т. 1) (далі Договір страхування 1), в п. 3.1 якого погодили, що предметом договору є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим вантажем.

Згідно з п. 7 Договору страхування 1 страховими ризиками (випадками) є: втрата, знищення або пошкодження застрахованого вантажу внаслідок подій, передбачених п. 3.1.1 Правил «З відповідальністю за всі ризики» у відповідності до Institute Cargo Clauses (A) ICC 252 (1/1/82), включаючи проміжне зберігання вантажів на складах.

Строк дії договору: з 00 год. 00 хв. 01.01.2016 і діє до 24 год. 00 хв. 31.12.2016 р. (п. 9 Договору страхування 1).

Згідно з п.10.1 Договору страхування 1, страхування у відношенні кожного конкретного перевезення починається з моменту початку навантаження вантажу в/на транспортний засіб в місці відправлення і закінчується після завершення розвантаження вантажу в місці призначення.

Страхова сума: 712 554,00 грн. на будь-яке перевезення/місце проміжного зберігання (п.11 Договору страхування 1).

Пунктами 14.1-15.9 Договору страхування 1 передбачено умови та порядок виплати страхового відшкодування: порядок повідомлення про страхову подію, пакет документів, які визначені необхідними для виплати страхового відшкодування; випадки, які є підставою для відмови у виплаті.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Спірна втрата вантажу є страховим ризиком за Договором страхування 1, з огляду на що третя особа 1 звернулась до позивача з відповідною заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а.с. 73 т. 1), за результатами розгляду якої позивачем складений страховий акт № ДКЦВ-11232 від 06.06.2016 (а.с. 74 т. 1) та виплачено страхове відшкодування в сумі 710 603,40 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 10313 від 06.06.2016 (а.с. 78 т. 1).

З огляду на виплату страхового відшкодування, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивач набув в межах суми виплаченого страхового відшкодування права звернення до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

У п. 5.5 Договору транспортного експедирування сторонами погоджено, що відповідач повинен застрахувати свою відповідальність за даним договором.

З матеріалів справи слідує, що на виконання п. 5.5 Договору транспортного експедирування 06.11.2015 відповідач як страхувальник та третя особа 2 як страховик уклали договір №0703.000401.120 страхування цивільної відповідальності експедитора (далі Договір страхування 2) (а.с. 126-131 т. 1), згідно з п. 1.1 якого предметом договору є майновий інтерес, пов'язаний з цивільною відповідальністю відповідача при здійсненні останнім експедирування вантажів на умовах нормативних актів.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилається на те, що він не є особою, яка має виплачувати позивачу заявлені до стягнення збитки, адже відповідальність відповідача застрахована у третьої особи 2 за Договором страхування 2, а відтак, саме вказана особа повинна відшкодувати спірні збитки.

Згідно з п.1.3 Договору страхування 2 вигодонабувачами за цим договором є особи, що мають право на одержання страхового відшкодування відповідно до чинного законодавства України.

Пунктом 2.1 Договору страхування 2 передбачено, що страховими ризиками за цим договором є ризики, позначені в таблиці №2, а саме: відповідальність за загибель та/або пошкодження вантажу, відповідальність за втрату вантажу, страхова сума на один страховий випадок 2 000 000 грн., безумовна франшиза на один страховий випадок 10 000 грн.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що за наслідками спірної втрати як позивач, так і відповідач звертались до третьої особи 2 з вимогами про виплату страхового відшкодування, проте останньою було відмовлено у його виплаті.

Так, листами вих. №9-140 від 23.03.2016 (а.с. 192 т. 3) №10-209 від 04.05.2016 (а.с. 198 т.3) та № 10-527 від 09.08.2016 (а.с. 204-203 т. 3) третя особа 2 відмовила відповідачу у виплаті страхового відшкодування та не визнала вказану подію страховим випадком за договором, керуючись п.2.10.10, 3.4.3, 5.8.3 Договору страхування та п.п. 5.1.3, 5.1.4 Правил страхування.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи судові рішення у цій справі та направляючи справу на новий розгляд, зазначив про те, що:

- розглядаючи позовні вимоги страховика до відповідача, суди попередніх інстанцій не врахували правового статусу відповідача як особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальністю перед третіми особами під час здійснення нею транспортно-експедиторської діяльності у третьої особи 2, що зумовлює необхідність застосування до спірних правовідносин норм статті 1194 ЦК України під час визначення обсягу відповідальності відповідача за шкоду, завдану позивачу як новому кредитору у деліктному зобов'язанні, у зв'язку з втратою спірного вантажу під час його перевезенні виходячи з яких відповідач, як страхувальник, несе цивільну відповідальність за завдану ним шкоду у зв'язку із втратою переданого йому третьою особою 1 для перевезення вантажу в межах різниці між фактичним розміром завданої шкоди та страховим відшкодуванням.;

- позивач має право з урахуванням положень статті 1194 ЦК України на відшкодування виплаченого третій особі 1 страхового відшкодування за рахунок страховика третьої особи 2 , з можливістю стягнення з відповідача різниці між фактичним розміром завданої шкоди та страховим відшкодуванням здійсненим третьою особою 2;

- з огляду на викладене суди попередніх інстанцій задовольняючи позов про стягнення з відповідача повної суми страхового відшкодування позивача-страховика не застосували до спірних правовідносин норм статті 1194 ЦК України в ракурсі застрахованої відповідальності відповідача та не дослідили обставин справи на предмет прийняття третьою особою 2, як страховиком відповідача, рішення про виплату в повному обсязі чи частково відповідачу-страхувальнику чи третій особі-вигодонабувачу суми страхового відшкодування у зв'язку із втратою спірного вантажу, чи правомірність відмови у такій виплаті, а, відтак, не з'ясували дійсного обсягу цивільної відповідальності відповідача перед позивачем та дійшли передчасного висновку по суті позовних вимог;

- при з'ясуванні правовідносин, що склалися між відповідачем та його страховиком (третьою особою 2), третьою особою 1 та її страховиком (позивачем), а також при визначенні умов добровільного страхування цивільної відповідальності відповідача при наданні ним послуг з експедирування вантажу та умов добровільного страхування третьою особою на стороні позивача належного їй спірного вантажу, який було втрачено відповідачем, судам належало проаналізувати правила страхування чи умови страхування ризиків страховиками (позивачем та третьою особою 2) на предмет встановлення ними загальних умов та порядку виплати страхового відшкодування у разі настання страхових випадків.

За приписами ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, при вирішенні спору сторін по суті необхідно з'ясувати, чи має третя особа 2 за Договором страхування 2 обов'язок відшкодування шкоди, завданої при спірному перевезенні, чи вказаний обов'язок покладений на відповідача, тобто, чи правомірно третя особа 2 відмовила у виплаті страхового відшкодування.

Підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування передбачені ст. 991 ЦК України та ст. 26 Закону України «Про страхування» (далі Закон).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 991 ЦК України та ст. 26 Закону страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі:

1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов'язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров'я, честі, гідності та ділової репутації;

2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку;

3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про предмет страхування або про факт настання страхового випадку;

4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала;

5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків;

6) наявності інших підстав, встановлених законом.

Частина 2 ст. 991 ЦК України та ст. 26 Закону встановлюють, що договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Водночас у листі Верхового суду України від 19.07.2011 «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» зазначено, що:

- рішення про відмову у здійсненні страхової виплати приймається страховиком у строк, не більший за передбачений договором і правилами страхування, та повідомляється страхувальнику в письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. Така відмова може бути оскаржена в судовому порядку.

- вирішуючи спори щодо відмови страховика у здійсненні страхової виплати за договорами страхування, суди керуються як ст. 991 ЦК, так і ст. 26 Закону, в яких перелічені підстави для відмови майже ідентичні;

- слід враховувати, що відповідно до ч. 2 ст. 991 ЦК договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону;

- з цього приводу необхідно зазначити таке. У ст. 979 ЦК, ст. 16 Закону роз'яснено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

- тобто, виходячи зі змісту цих норм, можна зробити висновок, що коли виникає страховий випадок, страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку.

Отже, виходячи зі змісту вищезгаданих норм, можна зробити висновок, що коли виникає страховий випадок, страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, тобто, якщо буде доведено, що відсутність у страховика відомостей про це могло вплинути на його обов'язок виплатити страхове відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В Договорі страхування 2 сторонами погоджено, що:

- за цим договором не підлягає відшкодування збиток, що виник внаслідок: нестачі вантажу при цілісності зовнішнього упакування і непорушених пломбах відправника вантажу чи митних органів, у випадку коли наявність пломб передбачена умовами перевезення (п. 2.10.10);

- третя особа 2 має право відмовити у виплаті страхового відшкодування у випадках, передбачених цим договором, Правилами страхування і чинним законодавством України (п. 3.4.3);

- виплата страхового відшкодування не здійснюється, якщо відповідач (будь-хто з його представників) навмисно скоїв чи допустив дії (бездіяльність), що призвели до виникнення збитку (п. 5.8.3).

У Правилах добровільного страхування вантажів, багажу та вантажобагажу третьої особи 2 (а.с. 92-129 т.3) визначено, що:

- якщо інше не передбачено договором страхування, не визнаються страховим випадком та не підлягає відшкодуванню шкода заподіяна життю, здоров'ю третіх осіб та (або) збиток завданий їх майну внаслідок обставин про які страхувальник знав або повинен був знати, але не вжив усіх від нього залежних заходів, щоб запобігти настанню страхового випадку (п. 5.3.4);

- відповідно до цих прав до страхових випадків не відноситься, якщо інше не передбачено договором страхування, події, що відбулись внаслідок наміру або необережності страхувальника: під необережністю слід розуміти необережність коли особа, яка її допускала, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій або бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була і могла їх передбачати (п.с. 5.4.4).

Відповідно до п. 3.2.4.1 Договору страхування 2 відповідач зобов'язаний: забезпечити збереження вантажу під час пересування за маршрутом, в період коротких і тривалих зупинок для будь-яких цілей, в тому числі, у випадках, передбачених «Європейською угодою, що стосується роботи екіпажів транспортних засобів, що здійснюють міжнародні автомобільні перевезення» (ЄУТР) від 01.07.1970 та Постановою ЄС №561/2006 від 15.06.2006. У період тривалої зупинки для відпочинку перевізник, з яким відповідач уклав договір на перевезення, зобов'язаний залишати свій транспортний засіб на спеціалізованій стоянці для вантажних автомобілів. В рамках цього договору: під «спеціалізованою стоянкою для вантажних автомобілів» розуміється місце, призначене для відстою та паркування вантажних транспортних засобів, яке знаходиться під охороною.

Відповідач вказує, що його вина у спричиненні спірних збитків відсутня, оскільки транспортний засіб, який здійснював перевезення спірної партії товару, перебував на стоянці, на якій здійснювалась цілодобова охорона, а тому відповідач стверджує, що вчинив усі необхідні заходи щодо забезпечення схоронності вантажу та належного виконання договірних зобов'язань перед третьою особою 1.

З витягу з кримінального провадження № 0000235 (а.с. 203 т. 1) слідує, що спірна крадіжка відбулась в період час з 30.01.2016 по 31.01.2016, коли транспортний засіб, що проводив перевезення, знаходився на стоянці, розташованій в Софіївській Борщагівці Києво-Святошинського району.

Згідно з договором № 02501 на надання послуг від 31.12.2015 (а.с. 119-121 т. 1), укладеним між третьою особою 3 та ТОВ «Геогравто» (вказана особа надавала послуги паркування на стоянці, розташованій в Софіївській Борщагівці Києво-Святошинського району - примітка суду), останнє прийняло на себе обов'язок приймати автотранспорт на загороджену територія автостоянки у будь-який час у період з 01.01.2016 до 31.12.2016 (п. 2.1.1), здійснювати нагляд за застрахованим автотранспортом з метою недопущення його псування (п. 2.1.2), проте в п. 2.1.3 вказаного договору зазначено, що ТОВ «Геогравто» не несе жодної відповідальності за вантажі та інше майно, яке знаходиться всередині автотранспортного засобу.

В листі № 16/06-17 від 16.06.2017 (а.с. 207 т. 1) ТОВ «Геогравто» повідомляє, що територія стоянки огороджена та охороняється, але відповідальності за вантаж, який знаходиться безпосередньо в ТОВ «Геогравто» не несе.

Колегія судів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що за договором транспортного експедирування експедитор несе відповідальність саме за збереження довіреного йому вантажу, і, відповідно, для звільнення його від відповідальності повинен довести вчинення ним належних заходів для збереження саме вантажу, а не самого транспортного засобу, який здійснює його перевезення, вчинення всіх можливих заходів, щоб запобігти втраті чи пошкодженню довіреного вантажу.

З листа Ізмаїльського ВП ГНУП в Одеській області № 44/4вх 2375; 3462 від 23.05.2016 (а.с. 206 т. 1) слідує, що в ході огляду місця події встановлено, що у вантажному відділенні кузова був відкритий верхній люк автомобіля.

Водночас в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що верхній люк автомобіля, через який і відбулась крадіжка майна, був зламаний, що свідчить про те, що водій, який здійснював перевезення та за дії якого несе відповідальність саме відповідач, прийнявши вантаж до перевезення з відкритими верхнім люком без зауважень, залишаючи машину на стоянці, яка не забезпечує схоронність саме вантажу, не вжив усіх від нього залежних заходів, щоб запобігти настанню страхового випадку.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що у спірному випадку відмова третьої особи 2 у виплаті страхового відшкодування за даним випадком відповідає умовам Договору страхування, а відтак, саме відповідач має відшкодувати завдану спірною подією шкоду.

Щодо розміру збитку колегія суддів зазначає таке.

Як слідує з матеріалів справи, за наслідками спірного випадку позивачем третій особі 1 виплачено страхове відшкодування в сумі 710 603,40 грн., яке становить повну суму збитків, а франшиза визначена в сумі 0,00 грн. (а.с. 74 т. 1).

Водночас за умовами, погодженими сторонами в п. 5.2 Договору транспортного експедирування, в редакції додатку про внесення змін та доповнень № 1 від 01.02.2016 (а.с. 111 т. 1), в разі отримання третьою особою 1 відповідного страхового відшкодування від страхової компанії, що покриває зазначені втрати, третя особа 1 не висуватиме фінансових претензій відповідачу щодо згаданих сум, окрім суми франшизи, яку відповідач має виплатити замовнику у повному обсязі. Сума франшизи становить 178 138,50 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 25.07.2017 у справі №910/9085/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2017 року та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.01.2018, до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» на користь Приватного акціонерного товариства «А/Т тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» присуджено до стягнення грошові кошти в розмірі 178 138,50 грн., які фактично становлять суму франшизи за спірним випадком.

За обставин, що склалися, за наслідками спірного випадку третя особа 1 фактично отримала суму більшу, ніж їй було завдано збитків, а саме, від позивача суму відшкодування 710 603,40 грн. та від відповідача суму франшизи 178 138,50 грн., в той час як відповідач має обов'язок за насідками спірної події виплатити 710 603,40 грн., 178 138,50 грн., з яких ним виплачено третій особі 1 за рішенням суду у справі №910/9085/17.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволенні позову в сумі 532 464,90 грн. (710 603,40-178 138,50).

Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» задоволенню не підлягають, рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 у справі № 910/1978/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам, матеріалам справи і залишається без змін, оскільки підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України всі судові витрати за подачу апеляційних скарг покладаються на їх заявників.

Керуючись ст.ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 у справі № 910/1978/17 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 у справі № 910/1978/17 залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 у справі № 910/1978/17 залишити без змін.

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 у справі № 910/1978/17.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/1978/17.

Повний текст постанови складено: 11.02.2019

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді А.І. Мартюк

С.А. Пашкіна