СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2019 р. Справа № 922/901/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Барбашова С.В. , суддя Пушай В.І.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Ворожбянов А.М. (довіреність № 08-21/1/2-19 від 02.01.19),

відповідача - не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу позивача (вх.829) на рішення господарського суду Харківської області від 02.07.2018 (повний текст складено 09.07.2018, суддя Смірнова О.В.) у справі №922/901/18

за позовом Харківської міської ради, м. Харків

до фізичної особи-підприємця Мирончука Анатолія Романовича, м. Харків

про стягнення коштів в сумі 251421,30 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Харківська міська рада, звернулася до господарського суду Харківської області із позовом до ФОП Мирончука А.Р., в якому просила суд стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за період з 01.04.2015 по 31.03.2018 в сумі 251421,30 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач, набувши 03.11.2005 право власності на об'єкти нерухомості, розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності, по АДРЕСА_2, належним чином не оформив та не зареєстрував речові права на землю, в період з 01.04.2015 по 31.03.2018 не вносив плату за користування земельною ділянкою, внаслідок чого зберіг у себе безпідставно набуте майно - грошові кошти у розмірі орендної плати.

Правовою підставою заявлених позовних вимог визначено статті 1212-1214 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.07.2018 у справі №922/901/18 в позові відмовлено.

В наведеному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку про те, що факт відсутності оформлення права на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт нерухомого майна відповідача, не може бути підставою для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки право на користування земельною ділянкою в силу приписів Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України набувається в момент набуття права власності на будівлю, розташовану на цій земельній ділянці. Посилаючись на положення статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, місцевий господарський суд дійшов висновку про невідповідність обраного позивачем способу захисту його прав як власника спірних земельних ділянок, шляхом подання позовної заяви з підстав, визначених ст.ст. 1212-1214 ЦК України. В оскаржуваному рішенні суд вказав про те, що неодержана орендна плата є упущеною вигодою, яку особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір збитків, заявлених до стягнення, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову на підставі ст.22, ст.1166 ЦК України.

Позивач із вказаним рішенням не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить це рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з урахуванням приписів ст.120 Земельного кодексу України та ст.377 Цивільного кодексу України право власності на будівлю є безумовною підставою для виникнення права користування земельною ділянкою під відповідним нерухомим майном. Позивач вважає, що умовою для переходу прав на землю до нового власника будівлі є саме наявність цих прав у колишнього власника будівлі, які повинні бути належним чином оформлені/зареєстровані на момент переходу прав власності на будівлю. Позивач також вказує на неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, оскільки спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються положеннями ст.ст.1212-1214 Цивільного кодексу України, які застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття було результатом поведінки набувача майна чи наслідком події.

Позивач надав суду письмові пояснення від 05.09.2018, в якій звертає увагу суду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, відповідно до яких, до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою є кондикційними, у зв'язку з чим фактичний землекористувач зобов'язаний повернути власнику грошові кошти, які мав заплатити за користування землею, на підставі ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав, в судове засідання 05.02.2019 свого представника не направив.

Ухвала суду від 26.12.2018, якою розгляд справи призначено в цьому судовому засіданні направлялась на належну адресу відповідача (вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), однак, повернулась підприємством зв'язку із довідкою про невручення «за закінчення терміну зберігання».

Згідно ч.7 ст.120 ГПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає

Відповідач не повідомляв суд про зміну свого місцезнаходження під час розгляду справи.

За таких обставин, судом апеляційної інстанції виконано вимоги статті 242 ГПК України щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Згідно з інформаційною довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Мирончук Анатолій Романович з 04.09.2002 зареєстрований як фізична особа - підприємець (а.с. 16). Основним видом його діяльності зазначено - оренда інших машин та устаткування (код КВЕД 71.34).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.02.2018 року №115417589, право власності на нежитлові приміщення І, III, 1, 2, 2а, 26, 3, За, № 4-19 в літ. "А-1", загальною площею 378,8 кв.м. по АДРЕСА_2 з 03.11.2005 року зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.2005 року № 5544 (а.с. 17-20).

Відповідно до листа Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області №19-20.08-3-370/20-17 від 26.01.2017, правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельну ділянку по АДРЕСА_2 у відділі не обліковуються (а.с.21).

У листі №1111/0/225-17від 28.04.2017 року Департамент земельних відносин Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області повідомив про те, що рішення Харківської міської ради щодо продажу, надання у користування земельних ділянок для обслуговування будівель та споруд за адресою: м. Харків, вул. Миру, 104 не приймалось. Договори оренди земельних ділянок або додаткові угоди до договорів оренди землі не укладались (а.с. 22).

До матеріалів справи надано лист Східної ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області №122918/20-38-13-04-22 від 21.02.2017 року, в якому зазначено про те, що Мирончук А.Р. не зареєстрований як платник земельного податку за земельну ділянку за адресою: м. Харків, вул. Миру, 104. Декларації з земельного податку не надавались (а.с. 32).

27.02.2018 року Департаментом територіального контролю Харківської міської ради здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, що ФОП Мирончук Анатолій Романович використовує земельну ділянку, площею 0,0428 га по АДРЕСА_2 для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень І, III, 1, 2, 2а, 26, 3, За, № 4-19 в літ. "А-1".

За результатами обстеження складено акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, в якому зафіксовано, що ФОП Мирончук А.Р. з 03.11.2005 по теперішній час використовує земельну ділянку площею 0,0428 га без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст.125,126 Земельного кодексу України (а.с.27-31).

Як зазначає позивач, відповідач, не сплачуючи оренду плату за користування земельною ділянкою, за відсутності укладеного договору оренди, зберіг кошти та тим самим збільшив вартість власного майна, а позивач втратив належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувся факт безпідставного збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за рахунок позивача, що є підставою для застосування до спірних правовідносин статтей 1212-1214 ЦК України.

Судова колегія враховує наступне.

Правовий механізм переходу прав на землю, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно зі статтею 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Як вбачається із положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об'єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

За змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Враховуючи наведене, з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов'язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Матеріали справи свідчать, що відповідач, набувши 03.11.2005 право власності на нежитлові приміщення І, III, 1, 2, 2а, 26, 3, За, № 4-19 в літ. "А-1", загальною площею 378,8 кв.м. по АДРЕСА_2 належним чином не оформив правовідносини щодо користування земельною ділянкою, на якій розташовані об'єкти належного йому нерухомого майна, договір оренди земельної ділянки не уклав.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідач не є власником або постійним землекористувачем земельної ділянки, тому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 Податкового кодексу України).

Згідно з частинами 1-3 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У даній справі колегією суддів встановлено, що відповідач, як власник об'єкту нерухомого майна, користувався земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розміщений, за відсутності оформленого відповідно до вимог чинного законодавства права користування цією земельною ділянкою, не сплачуючи орендну плату.

Отже, відповідач без достатньої правової підстави за рахунок позивача, який є власником земельної ділянки, зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тобто орендну плату, а тому зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2017 у справі №922/3412/17 та від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, постановах Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №922/2976/17, від 21.01.2019 у справі №902/794/17, від 29.01.2019 у справі №922/536/18, від 14.01.2019 у справі №912/1188/17.

На підтвердження фактичного розміру земельної ділянки, яку використовує відповідач (0,0428 га) позивачем надано суду акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, складений 27.02.2018 Департаментом територіального контролю Харківської міської ради, на виконання самоврядних повноважень позивача, визначених приписами Земельного кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування», а також план меж фактичного користування земельною ділянкою, ситуаційну схему розміщення земельної ділянки, фото земельної ділянки та будівлі (а.с.27-31).

Як вбачається з розрахунку (а.с.23-26), нормативна грошова оцінка спірних земельних ділянок розрахована позивачем шляхом множення площі вказаної земельної ділянки та нормативної грошової оцінки одного квадратного метра землі.

Згідно з ст.ст. 5, 13 Закону України "Про оцінку земель" для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності проводиться нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Статтями 20 та 23 закону України "Про оцінку земель" визначено, що за результатами нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів складається технічна документація, яка затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою.

Відповідно до вимог Закону України "Про оцінку земель" з метою підвищення ефективності використання земельних ресурсів міста рішенням 25 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 03.07.2013р. № 1209/13 затверджено «Технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013р.», в тому числі, встановлено базову вартість одного квадратного метра земель міста Харкова у сумі 291,18 грн.

Рішенням 26 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 25.09.2013р. №1269/13 затверджено "Порядок впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013р." та встановлено, що плата за землю на підставі даних "Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013р." вводиться в дію з 01.01.2014р.

Відповідно до п. 2.1 вказаного Порядку, Департамент земельних відносин Харківської міської ради на підставі п. 4 ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" є власником програмного комплексу "Нормативна грошова оцінка земель міста Харкова станом на 01.01.2013", здійснює загальну координацію робіт з визначення орендної плати за землю в місті Харкові, здійснює розрахунки розміру орендної плати за землю та безпосереднє виконання робіт з укладення договорів оренди землі та додаткових робіт до них, веде моніторинг виконання умов договорів оренди землі.

Таким чином, розрахунок нормативної грошової оцінки земельної ділянки здійснено позивачем виходячи з базової вартості одного кв.м земель міста Харкова, з урахуванням коефіцієнтів, визначених рішенням Харківської міської ради від 03.07.2013 №1209/13 та шляхом множення вказаної величини на площу земельної ділянки.

Рішенням Харківської міської ради від 27.02.2008р. №41/08 затверджено «Положення про порядок визначення розміру орендної плати, плати за суперфіцій, земельний сервітут при наданні земельних ділянок у платне користування в місті Харкові»», в якому визначено формулу розрахунку річної орендної плати за земельну ділянку.

На підставі вказаного рішення, позивач, застосувавши ставку річної орендної плати 8%, коефіцієнт складних інженерно-геологічних умов (1), коефіцієнт розміру земельної ділянки (1), відсоток строку оренди (100%) та нормативно грошову оцінку земельних ділянок здійснив розрахунок розміру доходу, одержаного відповідачем за користування безпідставно набутим майном.

Колегія суддів погоджується з розрахунком першого позивача, оскільки він здійснений на підставі Земельного кодексу України, Податкового кодексу України, Порядку впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 25.09.2013 №1269/13, Положення про порядок визначення розміру орендної плати, плати за суперфіцій, земельний сервітут при наданні земельних ділянок у платне користування в місті Харкові, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 27.02.2008 №41/08, Рішення Харківської міської ради від 03.07.2013 №1209/13 "Про затвердження "Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013".

Відповідач вказаний розрахунок не спростував, не надав суду контррозрахунок розміру безпідставно збережених коштів.

На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач не надав суду доказів здійснення плати за землю, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в за період з 01.04.2015 по 31.03.2018 в сумі 251421,30 грн. обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Суд першої інстанції, незважаючи на те, що позов було заявлено Харківською міською радою саме на підставі статей 1212-1214 ЦК України, помилково кваліфікував спірні правовідносини та розглянув спір з інших правових підстав (про відшкодування збитків на підставі статей 224, 225 ГК України), ніж ті, що були фактично зазначені позивачем у позовній заяві.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий господарський суд вказав на необхідність застосування до спірних правовідносин положень статей 22, 1166 ЦК України, статей 156, 157 ЗК України , які регулюють порядок та підстави відшкодування збитків. Також суд в оскаржуваному рішенні зазначив про те, що недоотримана міською радою орендна плата є по суті упущеною вигодою, тобто збитками власника землі, і що позивачем не доведено всіх елементів складу цивільного правопорушення, які можуть бути підставою для відшкодування відповідачем збитків.

Однак, такі висновки суду є помилковими.

Збитки за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та безпідставно набуте майно мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання.

За змістом ст.22 ЦК України, ст156 ЗК України, відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов'язаннях. Натомість, для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Отже, на відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення (а саме таких складових як: шкода, протиправна поведінка її заподіювача, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, а також вина), для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Враховуючи правову природу кондикційних зобов'язань, для яких вина не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої, обов'язок відповідача повернути безпідставно набуте (збережене) майно не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об'єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, на якій ці об'єкти розміщені, без належних на те правових підстав.

Враховуючи наведене, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства про відшкодування шкоди (збитків), оскільки до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначає про недоведеність розміру понесених позивачем збитків, оскільки акт обстеження земельної ділянки та розрахунок збитків складено позивачем, а не комісією в складі представників районної державної адміністрації, власника земельної ділянки, представника відповідача, представників територіальних органів Держгеокадастру, Держекоінспекції, фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення) рад, на території яких знаходяться земельні ділянки, як це передбачено Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284.

Однак, Порядок №284 не підлягає застосуванню до спірних позадоговірних (кондикційних) правовідносин щодо використання земельної ділянки без здійснення плати за неї, оскільки такі правовідносини склалися між сторонами з приводу збереження відповідачем майна (грошових коштів у розмірі орендної плати) без достатньої правової підстави.

З огляду на те, що господарським судом Харківської області неправильно застосовано норми матеріального права (а саме помилково застосовано до спірних правовідносин положення статей 22, 1166 ЦК України, 156, 157 ЗК України, 224, 225 ГК України і положень Порядку №284, які ці правовідносини не регулюють), судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення господарського суду Харківської області від 02.07.2018 у справі №922/901/18 з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Судові витрати за подання позову та апеляційної скарги, відповідно до ст.129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.129, ст.270, п.2 ч.1. ст.275, п.4 ч.1 ст.277, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 02.07.2018 року у справі №922/901/18 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Мирончука Анатолія Романовича (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь Харківської міської ради (61003, м.Харків, м-н.Конституції, 7, ідентифікаційний код 04059243) 251421,30 грн., 3771,32 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позову та 5656,98 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11.02.2019р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя С.В. Барбашова

Суддя В.І. Пушай