РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.02.2019Справа № 910/15692/18

Суддя Господарського суду міста Києва Босий В.П., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дніпровські Вежі»

до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»

про стягнення 17 437,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дніпровські Вежі» (надалі - ОСББ «Дніпровські Вежі») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (надалі - «Банк») про стягнення 17 437,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем обов'язків зі сплати фактично спожитих послуг після набуття ним у власність квартири АДРЕСА_1, у зв'язку з чим позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача основної заборгованості у розмірі 17 022,42 грн., а також 3% річних у розмірі 178,14 грн. та інфляційних у розмірі 236,44 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2018 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу надано строк для подання відповіді на відзив.

04.01.2019 до канцелярії суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на відсутність між сторонами угоди, яка б покладала на Банк грошові зобов'язання перед позивачем, а також відсутність доказів надсилання позивачем пропозицій на укладення такої угоди, виставлення рахунків, запрошення на збори співвласників тощо. З урахуванням викладеного, на думку відповідача, позивач передчасно звернувся з даним позовом до суду, оскільки не вчинив дій, направлених на отримання грошових коштів за надані послуги на не отримав докази порушення свого права.

14.01.2019 до канцелярії суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач наголошував на тому, що грошові зобов'язання відповідача як співвласника багатоквартирного будинку виникають в силу закону та факту набуття права власності на нерухоме майно.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

Відповідно до Статуту позивача, затвердженого рішенням загальних зборів від 28.09.2016, ОСББ «Дніпровські Вежі» є юридичною особою, створеною власниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку АДРЕСА_1.

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №118114289 від 22.03.2018 Банк є власником квартири АДРЕСА_1 загальною площею 95,3 кв.м в житловому будинку по АДРЕСА_1.

Інформація про державну реєстрацію права власності відповідача на вказаний об'єкт нерухомого майна внесена до відповідних реєстрів 31.03.2017.

29.03.2017 загальними зборами ОСББ «Дніпровські Вежі» прийняте рішення, яким затверджено наступний розмір внесків утримання будинку та прибудинкової території, які сплачуються власниками квартир та нежитлових приміщень щомісячно не пізніше 10 числа кожного місяця: 14,60 грн. за 1 кв.м загальної площі квартир та/або нежитлових приміщень; внески на компенсацію утримання охорони і відео нагляду встановлено у розмірі 500,00 грн. з квартири/приміщення на місяць.

Спір у справі виник у зв'язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання зі сплати внесків на утримання будинку та прибудинкової території.

Частиною 4 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що власність зобов'язує.

Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 Цивільного кодексу України).

Обов'язок утримання майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства. При цьому, витрати на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належного їм нежитлового приміщення та спільного майна, а також членства в об'єднанні співвласників багатоквартирного будинку.

Так, відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов'язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку врегульовано Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», ч. 2 ст. 7 якого передбачає, що кожний співвласник несе зобов'язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком (ч. 3 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Відповідно до ст. 9 вищезазначеного Закону управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об'єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об'єднань співвласників багатоквартирного будинку).

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об'єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов'язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначає Закон України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Як вбачається з матеріалів справи, 10.08.2016 багатоквартирний будинок 35-Б по вул. В.Вернадського у м. Дніпрі, передано на баланс ОСББ «Дніпровські Вежі», створеного власниками квартир та нежитлових приміщень цього будинку та зареєстрованого в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 23.06.2016.

Відповідно до статуту ОСББ «Дніпровські Вежі», затвердженого рішенням загальних зборів від 28.09.2016, визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників належить до виключної компетенції загальних зборів. Рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосували співвласники (їхні представники), які разом мають більше половини від загальної кількості голосів співвласників.

Сплата встановлених загальними зборами об'єднання внесків і платежів, у тому числі відрахувань до ремонтного, резервного фондів у розмірах і в строки, що встановлені загальними зборами об'єднання, є обов'язковою для всіх співвласників. Порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного, ремонтного фондів, встановлюються загальними зборами об'єднання відповідно до законодавства та статуту (п. 2 р. V статуту ОСББ «Дніпровські Вежі»).

29.03.2017 загальними зборами ОСББ «Дніпровські Вежі» прийняте рішення, яким затверджено наступний розмір внесків утримання будинку та прибудинкової території, які сплачуються власниками квартир та нежитлових приміщень щомісячно не пізніше 10 числа кожного місяця: 14,60 грн. за 1 кв.м загальної площі квартир та/або нежитлових приміщень; внески на компенсацію утримання охорони і відео нагляду встановлено у розмірі 500,00 грн. з квартири/приміщення на місяць.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що в період з 11.03.2018 по 19.11.2018 відповідач належним чином не виконав свої зобов'язання щодо сплати обов'язкових платежів (внесків), які були встановлені рішеннями загальних зборів ОСББ, внаслідок чого у останнього, як у власника вищезазначеної квартири, виникла заборгованість перед ОСББ «Дніпровські Вежі» станом на 19.11.2018 у сумі 17 022,42 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» основна діяльність об'єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов'язань, пов'язаних з діяльністю об'єднання.

За змістом статті 10 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» вищим органом управління об'єднання є загальні збори співвласників, до виключної компетенції яких, зокрема, належить затвердження кошторису, балансу об'єднання та річного звіту; визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників. За результатами розгляду питань, віднесених до компетенції загальних зборів, приймається рішення, яке може бути оскаржено в судовому порядку.

Рішення про визначення переліку та розмірів внесків і платежів співвласників, порядок управління та користування спільним майном, передачу у користування фізичним та юридичним особам спільного майна, а також про реконструкцію та капітальний ремонт багатоквартирного будинку або зведення господарських споруд вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менш як дві третини загальної кількості усіх співвласників, а в разі якщо статутом не передбачено прийняття таких рішень, - більшістю голосів. З інших питань рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більше половини загальної кількості співвласників (ч. 14 ст. 10 вказаного Закону).

У разі відмови співвласника сплачувати внески і платежі на утримання та проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна об'єднання або за його дорученням управитель має право звернутися до суду (ст. 13 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку»).

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» співвласник зобов'язаний, зокрема виконувати обов'язки, передбачені статутом об'єднання; виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.

З аналізу наведених положень Цивільного кодексу України та законів України в їх системному взаємозв'язку суд вбачає, що кожний власник квартири (нежитлового приміщення) у багатоквартирному будинку є одночасно співвласником спільного майна такого будинку, зокрема, приміщень загального користування та прибудинкової території.

Обов'язок утримання зазначеного майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства, зокрема, статті 322 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

При цьому витрати на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку, витрати на оплату комунальних послуг (централізованого опалення) щодо нього входять до складу витрат на управління багатоквартирним будинком та, за загальним правилом, розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належної їм квартири (нежитлового приміщення) та спільного майна, а також членства в ОСББ.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верхового Суду від 22.02.2018 у справі №910/11312/17.

Матеріалами справи підтверджується, що у межах визначених законодавством повноважень позивачем було укладено низку договорів на забезпечення належного утримання спільного майна багатоквартирного будинку та прибудинкової території.

При цьому, оскільки відповідач у спірний період з 11.03.2018 по 19.11.2018 був власником квартири АДРЕСА_1, його слід вважати таким, що споживав послуги з утримання будинків та прибудинкової території, а також охорони цього будинку та таким зобов'язаний виконувати рішення загальних зборів, сплачувати внески тощо.

Вказана позиція викладена у рішенні Господарського суду міста Києва від 24.07.2018 та постанові Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2018 у справі №904/1393/18, предметом якої було стягнення з Банку на користь ОСББ «Дніпровські Вежі» заборгованості з утримання будинків та прибудинкової території за період з травня 2017 року по лютий 2018 року.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду, а згідно частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

При цьому, будь-яких виключень або делегування регулювання даних правовідносин іншим нормам законодавства Конституція України не містить.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 N18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 N11-рп/2012).

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 № 8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява № 48553/99), а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» (заява №28342/95)) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини» від 18.11.2003 №01-8/1427).

Високий Суд у пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року (заява № 32053/13), яке набуло статусу остаточного 29.01.2016, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-Х).

З огляду на викладене, судовим рішенням, яке набрало законної сили та є обов'язковим до виконання, було встановлено обґрунтованість вимог ОСББ «Дніпровські Вежі» до Банку про сплату вартості послуги з утримання будинку та прибудинкової території будинку №35-Б по АДРЕСА_1.

Твердження відповідача про відсутність визначеного ст. 10 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» кворуму співвласників при прийнятті рішення позивача від 28.09.2016 судом не приймається до уваги, оскільки визначення розміру та порядку сплати внесків та платежів в даній справі здійснено позивачем згідно рішення ОСББ від 29.03.2017, яке є чинним на момент розгляду даної справи.

Також суд не приймає до уваги аргументи відповідача щодо відсутності в нього права здійснювати відповідні видатки через відсутність документального підтвердження витрат на утримання будинку, оскільки відсутність договору між відповідачем та позивачем щодо утримання житлового будинку і прибудинкової території не є підставою для звільнення відповідача від сплати відповідних внесків на утримання будинку та прибудинкової території за наявності підтверджених витрат на управління, утримання та збереження будинку.

Таким чином вимоги ОСББ «Дніпровські Вежі» про стягнення заборгованості по сплаті щомісячних внесків на утримання будинку та прибудинкової території, охороні спільного майна у розмірі 17 022,42 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 178,14 грн. та інфляційних у розмірі 236,44 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 11.03.2018 по 19.11.2018.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В пунктах 3.1, 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд відхиляє твердження відповідача щодо безпідставності застосування до спірних правовідносин положень статті 625 Цивільного кодексу України, адже відсутність оплати відповідачем послуг, пов'язаних з утриманням належного йому на праві спільної сумісної власності майна (спільного майна будинку), є за своєю суттю порушенням грошового зобов'язання, яке виникло на підставі закону. Наведена норма не обмежує застосування передбачених нею заходів цивільно-правової відповідальності лише щодо порушення зобов'язань, які виникли на підставі договору.

Викладена позиція щодо застосування приписів ст. 625 Цивільного кодексу України міститься в постанові Верхового Суду від 22.02.2018 у справі №910/11312/17.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та вважає за можливе стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 178,14 грн. та інфляційні у розмірі 236,44 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин, позовні вимоги ОСББ «Дніпровські Вежі» про стягнення з Банку заборгованості у розмірі 17 022,42 грн., 3% річних у розмірі 178,14 грн. та інфляційних у розмірі 236,44 грн. задовольняються судом у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Стосовно витрат на професійну правничу допомогу суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За приписами ч.ч. 3 - 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В обґрунтування розміру заявленої суми витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. позивач надав суду договір про надання правничої допомоги №2610/18, укладений між позивачем та Адвокатським об'єднанням «Юридична компанія «Легалітас», рахунок на оплату №98 від 15.11.2018 на суму 5 000,00 грн. за представництво інтересів у Господарському суді міста Києва за стягнення заборгованості з Банку, а також платіжне доручення №574 від 19.11.2018 про його повну оплату.

За змістом абз. 1 та 2 частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи надання позивачем належних доказів понесення ним витрат на правову допомогу адвоката за розгляд судом даної справи у сумі 5 000,00 грн., встановивши обставини, викладені у ч. 5 ст. 129 та ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи відсутність клопотання відповідача, поданого в порядку ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про правомірність вимоги позивача про стягнення з Банку витрат, понесених позивачем на послуги адвоката, у розмірі 5 000,00 грн. (відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дніпровські Вежі» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; ідентифікаційний код 14360570) на користь Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дніпровські Вежі» (49027, м. Дніпро, вул. В. Вернадського, 35-Б; ідентифікаційний код 40592143) заборгованість у розмірі 17 022 (сімнадцять тисяч двадцять дві) грн. 42 коп., 3% річних у розмірі 178 (сто сімдесят вісім) грн. 14 коп., інфляційні у розмірі 236 (двісті тридцять шість) грн. 44 коп., судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. Видати наказ.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.П. Босий