СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2019 р. Справа №910/3482/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Слободін М.М., суддя Терещенко О.І.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, посвідчення №1571 від 04.10.2016 року, ордер серія ПТ№053500 від 29.01.2019 року, договір №2/1-лг від 29.01.2019 року;

відповідача ОСОБА_2, посвідчення №627 від 22.12.1995 року, договір №0412/18д від 04.12.2018 року, договір №3 від 03.12.2018 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімтрейд Україна», м.Харків, (вх.№3Х/1-40) на рішення Господарського суду Харківської області від 27.11.2018 року по справі №910/3482/18,

за позовом Приватного підприємства «Ланна-Агро», с.Ланна, Карлівський район, Полтавська область,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімтрейд Україна», м.Харків,

про стягнення 1221826,04 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Приватне підприємство «Ланна-Агро» звернулось до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімтрейд Україна» про стягнення заборгованості в розмірі 1221826,04 грн. Позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідачем порушено зобов'язання за договором поставки №22/12/16-ХИМ-А від 22.12.2016 року в частині поставки оплаченої позивачем продукції.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 27.11.2018 року у справі №910/3482/18 (повний текст складено 04.12.2018 року, суддя Кухар Н.М.) позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімтрейд Україна» на користь Приватного підприємства «Ланна-Агро» суму авансового платежу в розмірі 1075590,00 грн.; проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 146236,04 грн.; витрати зі сплати судового збору в розмірі 18327,39 грн.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 27.11.2018 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що матеріалами справи (відповідь Офісу великих платників податків ДФС України від 11.10.2018) доведено, що протягом всього 2017 та І квартал 2018 (як до настання строку поставки по договору 15.03.2017, так і до дати предявлення позову до суду) відбулося зниження обсягів виробництва/реалізації продукції заводом-виробником, що згідно з п.9.2 договору поставки обумовило правомірність відмови відповідача від виконання зобовязання за договором поставки та унеможливлює стягнення з останнього збитків за цим договором відповідно до ч.4 ст.226 Господарського кодексу України. Окрім того, апелянт зазначив, що до настання дати граничного строку поставки товару (15.03.2017) відбулася зупинка заводу-виробника 06.03.2017, що підтверджується довідкою Публічного акціонерного товариства «Азот», м.Черкаси.

Наполягає скаржник на неправомірному неврахуванні судом першої інстанції положень ч.4 ст.226 Господарського кодексу України, згідно якої не підлягають відшкодуванню збитки, завдані правомірною відмовою зобовязаної сторони від подальшого виконання зобовязання, враховуючи, що правомірність відмови Відповідача доведена доказово.

На думку апелянта має місце неправомірне врахування судом положень ст.536 та ч.3 ст.693 Цивільного кодексу України, в той час як даними нормами встановлена можливість нарахування процентів виключно за користування чужими грошовими коштами, тоді як умовами укладеного між сторонами договору поставки не передбачено розмір процентів, які відповідач має сплатити позивачу, отримавши суму попередньої оплати товару, у випадку прострочення зобовязання з поставки товару.

Апелянт зазначає на неврахуванні судом ч.1 ст.614 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.218 Господарського кодексу України, оскільки відповідачем було вжито всіх залежних від нього заходів для забезпечення своєчасної поставки товару позивачу.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.01.2019 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача; встановлено строк на протязі якого позивач має право подати відзив на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання та документи в обґрунтування своєї позиції по справі. Розгляд справи призначено до розгляду в судове засідання.

24.01.2019 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№803), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 30.01.2019 року оголошувалась протокольні перерва у розгляді справи.

Після перерви, 11.02.2019 року розгляд справи продовжено та представник апелянта пояснив, що підтримує доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі і наполягає на її задоволенні.

Представник позивача проти позиції скаржника заперечував з підстав викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 22.12.2016 між Приватним підприємством «Ланна-Агро» (покупець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімтрейд Україна» (постачальник, відповідач у справі) укладено договір поставки №22/12/16-ХИМ-А, за умовами якого постачальник зобов'язався поставити покупцю добрива рідкі азотні (КАС) ТУ У 24.1-00203826.024-2002 марки КАС-32 виробництва ПрАТ «Азот» (далі продукція) в кількості 303,000 тон, а покупець - прийняти та оплатити продукцію за ціною 5700,00 грн. за тону (в т.ч. ПДВ 20%), тобто в загальній сумі 1727100,00 грн. (в т.ч. ПДВ 20%) (т.1, а.с.16-17).

Згідно з пунктом 2.1 договору загальна кількість продукції, що підлягає поставці за цим договором, складає 303,000 тон, із допустимими для постачальника відхиленнями на +/- 10% від погодженої кількості.

Відповідно до пунктів 3.3, 3.4 договору ціна договору складає 1727100,00 грн., в. т.ч. ПДВ 20% - 287850,00 грн., й може змінюватись відповідно до змін кількості фактично поставленої продукції згідно пункту 2.1 договору. Оплата здійснюється покупцем в формі банківського переводу безготівкових грошових коштів на поточний банківський рахунок постачальника платіжним дорученням в строк до 22.12.2016 року (включно).

У випадку недопоставки в межах допустимих норм (за пунктом 2.1 договору) продукції, яка оплачена покупцем, вартість зайво оплаченої продукції підлягає зарахуванню в рахунок майбутніх поставок, або, за бажанням покупця поверненню останньому протягом 3-х календарних днів з моменту отримання відповідної вимоги (п. 3.5 договору).

Згідно пункту 5.1 договору, поставка продукції здійснюється постачальником залізничним транспортом на умові поставки «СРТ - залізнична станція призначення - ОСОБА_3» (згідно правил «ІНКОТЕРМС» в редакції 2010) по реквізитах вантажоодержувачів, зазначених в транспортних інструкціях покупця. Транспортна інструкція покупця повинна містити: кількість продукції, станцію і залізницю призначення, одержувача продукції, його ЄДРПОУ, його залізничний код, підїзну колію або гілку, а також поштову адресу. Транспортні інструкції повинні бути подані не пізніше 22.12.2016 року.

Відповідно до пункту 5.2 договору, моментом поставки (відвантаження) продукції вважається дата штемпелю станції відправлення про прийняття продукції до перевезення в залізничній накладній. В залізничних накладних вантажовідправником зазначається завод-виробник, або інша третя особа.

Пунктом 5.4 договору передбачено, що постачальник зобов'язаний поставити покупцю продукцію в строк до 15 березня 2017 року, за умови своєчасного та повного надходження від покупця 100% авансового платежу за продукцію.

Відповідно до пункту 6.1 договору за прострочення поставки оплаченої продукції, крім відхилень в межах норм за п. 2.1 договору, постачальник сплачує покупцю виключну неустойку в розмірі облікової ставки НБУ від вартості непоставленої (недопоставленої) в строк продукції за кожний день прострочення.

За умовами пунктів 8.1, 8.2 договору усі спори, що виникають за цим договору або у звязку з цим, будуть вирішуватися шляхом переговорів між сторонами. При виникнення спору дотримання порядку досудового врегулювання спорів є обовязковим, і сторони зобовязані предявити претензії. Покупець має право предявити претензію за кількістю та/або якістю поставленої продукції не пізніше 5 днів від дати поставки. До претензії повинні бути додані всі документи, передбачені Інструкціями №П-6 та №П-7 та цим договором. Непредявлення претензії у встановлені терміни тягне за собою втрату права стягнення штрафних санкцій та збитків.

Розділом 9 договору передбачено строк дії договору, інші умови.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 30 грудня 2017 року, а в частині розрахунків за поставлену продукцію - до їх повного здійснення покупцем, крім випадків, встановлених цим договором або чинним законодавством України (п.9.1 договору).

Згідно з пунктом 9.2. договору, якщо неможливість поставки продукції постачальником була викликана діями (бездіяльністю) заводу-виробника, як-то: заборонами на реалізацію продукції, зниження обсягів виробництва або реалізації продукції заводом-виробником, повне припинення її виробництва тощо, постачальник має право в односторонньому порядку призупинити поставки за цим договором або розірвати договір в односторонньому порядку, а штрафні санкції за прострочення поставки в даному випадку не нараховуються на весь період таких дій (бездіяльності) заводу-виробника. При розірванні договору сторони проводять взаєморозрахунки в повному обсязі.

Вказаний договір підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками.

На виконання 5.4 договору поставки від 22.12.2016 року №22/12/16-ХИМ-А покупцем (ПП «Ланна-Агро») на підставі виставленого відповідачем рахунку на оплату від 22.12.2016 року №22-1216-3 (т. 1 а.с.18) перераховано постачальнику (ТОВ «Хімтрейд Україна») 100% авансового платежу на оплату продукції за вказаним договором поставки, що підтверджується платіжним дорученням від 22.12.2016 року №6495 на суму 1727100,00 грн. (т. 1 а.с. 19).

Матеріали справи свідчать, що 27.02.2017 року та 03.03.2017 року постачальником на виконання умов договору поставки від 22.12.2016 року №22/12/16-ХИМ-А поставлено ПП «Ланна-Агро» добрива рідкі азотні (КАС) в кількості 114,3 тони на загальну суму 651510,00 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи копії видаткових накладних від 27.02.2017 року №270217-9 на суму 272650,00 грн. та від 03.03.2017 року №30317-13 на суму 324330,00 грн. (т.1, а.с. 21-24).

Отже, відповідач свої зобов'язання за договором поставки від 22.12.2016 року №22/12/16-ХИМ-А щодо поставки оплаченої продукції виконав частково, не поставив ПП «Ланна-Агро» продукцію в кількості 188,7 тон на суму 1075590,00 грн.

З метою досудового врегулювання спору ПП «Ланна-Агро» звернулось до ТОВ «Хімтрейд Україна» з вимогою від 03.04.2017 року №249, в якій посилаючись на те, що відповідачем не здійснено поставку замовленого та оплаченого добрива рідкого азотного марки КАС-32 в кількості 188,7 тон, просило повернути перераховані товариством кошти у розмірі 1075590,00 грн. протягом 7 днів з моменту отримання даної вимоги на поточний рахунок позивача (т.1, а.с. 25).

У відповіді на лист-вимогу відповідач зазначив про зупинення виробництва заводу-виробника (довідка Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» від 07.03.2017 року №401-016/21-1), що дозволяє останньому в односторонньому порядку зупинити поставку товару в порядку п.9.2 договору, а отже, претензія визнана необґрунтованою. Крім того вказано, що дострокове повернення сплачених за товар коштів можливе лише у випадку розірвання договору в односторонньому порядку з боку постачальника, всі зобовязання повинні бути виконанні сторонами в межах строку дії договору до 30.12.2017 року (п.9.1) (т.1, а.с.26-27).

04.09.2017 року ПП «Ланна-Агро» звернулось до відповідача з претензією від 04.09.2017 №541, в якій просило повернути сплачені грошові кошти в сумі 1075590,00 грн. та сплатити неустойку у загальному розмірі 65625,72 грн. (т.1, а.с. 31-32).

Відповідачем у відповіді на претензію від 19.09.2017 №1909/17-4пр з посиланням на приписи статті 614 Цивільного кодексу України зазначено про відсутність вини ТОВ «Хімтрейд Україна» в частині недопоставки продукції, що виключає відповідальність. На думку постачальника, претензії є необґрунтованими, а вимоги ПП «Ланна-Агро» про повернення попередньої оплати до закінчення строку дії договору передчасними (т.1, а.с. 35).

Крім того, позивач звернувся до відповідача з вимогою від 25.10.2017 року №690, в якій просив в термін до 30.10.2017 року надати графік повернення грошових коштів, заборгованих останнім (графік погашення заборгованості повинен закінчитися не пізніше 30.12.2017 року), оскільки станом на 24.10.2017 року ТОВ «Хімтрейд Україна» не виконало взяті на себе зобовязання з поставки товару та їх виконання втратило інтерес для позивача (т.1, а.с. 39).

У відповіді на лист-вимогу від 09.11.2017 №0911/17-3пр відповідач зазначив, що будь-яких письмових пропозицій про дострокове розірвання договору поставки від ПП «Ланна-Агро» не надходило, а тому законні підстави вимагати повернення сплачених на виконання договору поставки сум без попереднього вирішення питання дострокового розірвання даного договору немає (т.1, а.с. 42).

02.01.2018 позивач звернувся до відповідача з претензією №1, відповідно якої вимагав останнього повернути сплачені грошові кошти в сумі 1075590,00 грн. та сплатити неустойку (пеню) у загальному розмірі 112391,79 грн., зазначаючи про закінчення строку дії договору 30.12.2017 року (т.1, а.с. 43-44).

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та сторонами не оспорюються, так само як і встановлена місцевим судом обставина нездійснення відповідачем повернення попередньої оплати ПП «Ланна-Агро» в сумі 1075590,00 грн., що стало підставою для звернення його з даним позовом про стягнення суми попередньої оплати та 146236,04 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

27.11.2018 року місцевим господарським судом винесено оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вказане рішення з посиланням на приписи статей 509, 526, 530, 612, 614, 617, 655, 691, 692, 693, 712 Цивільного кодексу України, статей 218, 219 Господарського кодексу України, мотивовано тим, що факт невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором поставки від 22.12.2016 року №22/12/16-ХИМ-А щодо поставки позивачу продукції підтверджується матеріалами справи, і відповідач не надав суду належних та допустимих доказів наявності обставин, які свідчили про відсутність його вини у невиконанні цих зобовязань. Крім того, з посиланням на приписи ст. 536, ч.3 ст. 693 Цивільного кодексу України та практику Верховного Суду, місцевий господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами.

Так, предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога ПП «Ланна-Агро» до ТОВ «Хімтрейд Україна» про стягнення суми попередньої оплати за непоставлений товар за договором поставки та нарахованих на суму попередньої оплати процентів.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобовязань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами статей 526 Цивільного кодексу України та 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки від 22.12.2016 року №22/12/16-ХИМ-А, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов'язків, спірні правовідносини регламентуються, насамперед, положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Також, відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (стаття 663 ЦК України).

Згідно зі статтею 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Водночас частиною 1 статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч.2 ст. 693 ЦК України).

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, а тому останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Така правова позиція щодо застосування норм права викладена в постановах Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №910/13318/16, від 26.10.2018 року у справі №910/1775/18.

При цьому, виходячи з системного аналізу вимог чинного законодавства аванс - це грошова сума, яка перераховується згідно договору наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений. А отже, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила лише у випадку невиконання зобов'язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, який викладений у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі №910/12382/17, від 14.03.2018 року у справі №910/24853/13).

Таким чином, право вимоги щодо повернення суми попередньої оплати нерозривно повязане із доведенням факту порушення зобовязання щодо передачі товару.

Порушенням зобовязання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Як вже було зазначено, пунктом 5.4 договору передбачено, що постачальник зобов'язаний поставити покупцю продукцію в строк до 15.03.2017 року, за умови своєчасного та повного надходження від покупця 100% авансового платежу за продукцію.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, зокрема, вимога 03.04.2017 року №238, претензія від 04.09.2017 року, претензія від 02.01.2018 року, встановивши, що на виконання умов договору поставки від 22.12.2016 року №22/12/16-ХИМ-А ТОВ «Ланна-Агро» перерахувало відповідачу попередню оплату в повному обсязі в сумі 1727100,00 грн., а останній на всю суму попередньої оплати товар не поставив, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України у позивача виникло право вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати у розмірі 11075590,00 грн., на яку не було поставлено товар.

Відносно доводів скаржника про наявність обєктивних причин, які унеможливили виконання умов договору щодо поставки товару за договором, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до частини 4 статті 219 Господарського кодексу України сторони зобов'язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов'язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Згідно з пунктом 9.2. договору, якщо неможливість поставки продукції постачальником була викликана діями (бездіяльністю) заводу-виробника, як-то: заборонами на реалізацію продукції, зниження обсягів виробництва або реалізації продукції заводом-виробником, повне припинення її виробництва тощо, постачальник має право в односторонньому порядку призупинити поставки за цим договором або розірвати договір в односторонньому порядку, а штрафні санкції за прострочення поставки в даному випадку не нараховуються на весь період таких дій (бездіяльності) заводу-виробника. При розірванні договору сторони проводять взаєморозрахунки в повному обсязі.

Водночас, пунктом 9.1 передбачено строк дії договору до 30.12.2017 року, а в частині розрахунків за поставлену продукцію - до їх повного здійснення покупцем, крім випадків, встановлених цим договором або чинним законодавством України (п.9.1 договору).

З огляду на те, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч.1 ст. 631 Цивільного кодексу України), виходячи з вищенаведених умов договору, сторонами погоджено право постачальника призупинити поставки за цим договором, проте в межах строку дії договору. Такі обставини підтверджуються, зокрема, листами ТОВ «Хімтрейд Україна», в яких у відповідь на вимоги (претензії) позивача щодо повернення суми попередньої оплати постачальник вказував на передчасність таких вимог до закінчення строку дії договору (30.12.2017 року).

Як вже зазначалось вище, 02.01.2018 року позивач звернувся до відповідача з претензією вих.№1, відповідно якої вимагав останнього повернути сплачені грошові кошти в сумі 1075590,00 грн. та сплатити неустойку (пеню) у загальному розмірі 112391,79 грн., зазначаючи про закінчення строку дії договору 30.12.2017 року.

Будь-яких додаткових угод до договору поставки або іншим чином погодження сторонами умови щодо продовження строку дії договору в частині поставки товару матеріали справи не містять, а отже, на час звернення ПП «Ланна-Агро» до відповідача з вимогою (02.01.2018 року) про повернення сплачених грошових коштів в якості попередньої оплати за поставлений товар строк дії договору закінчився.

Крім того, відповідач в обґрунтування невиконання своїх зобов'язань з поставки товару посилається на те, що ТОВ «НФ Трейдинг Україна», яке реалізує продукцію заводів виробників, всупереч умов укладеного між ним та відповідачем договору від 15.01.2016 року №ДГ-КАС009503, не поставило відповідачу товар (що в свою чергу було зумовлено зупинкою трьох заводів виробників продукції з 06.03.2017 року), який останній мав в подальшому передати позивачу на виконання договору від 22.12.2016 року №22/12/16-ХИМ-А. На думку відповідача, зазначені обставини надають йому право на зупинення виконання своїх зобов'язань з поставки товару позивачу до усунення зазначених обставин на підставі пункту 9.2 договору.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що після настання строку виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором від 22.12.2016 року №22/12/16-ХИМ-А (15.03.2017 року), та після нібито зупинки 06.03.2017 року трьох заводів виробників продукції, ТОВ «Хімтрейд Україна» мало договірні відносини з іншими контрагентами на поставку добрив рідких азотних (КАС) ТУ У 24.1-00203826.024-002 марки КАС-32, а саме: за договором поставки від 26.07.2017 №26/07/17-НУ, укладеним з ТОВ «Таго Трейд», та договором поставки від 05.09.2017 року №05-09/17-1Д, укладеного з ТОВ «Український дистрибуційний центр».

Так, на виконання договору поставки від 26.07.2017 року №26/07/17-НУ відповідач здійснив поставку товару ТОВ «Таго Трейд» за видатковими накладними від 28.07.2017 №280717-1, від 31.07.2017 №310717-1, від 08.08.2017 №80817-1, від 29.08.2017 №290817-2.

На виконання договору поставки від 05.09.2017 року №05-09/17-1Д відповідач здійснив поставку товару ТОВ «Український дистрибуційний центр» за видатковою накладною від 16.09.2017 року.

Таким чином, здійснені відповідачем поставки на користь ТОВ «Таго Трейд» та ТОВ «Український дистрибуційний центр» мали місце після настання строку виконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем за договором від 22.12.2016 року №22/12/16-ХИМ-А (15.03.2017 року), та після настання обставин щодо зупинки 06.03.2017 року трьох заводів виробників продукції, на які посилається відповідач.

Зазначені обставини спростовують твердження відповідача стосовно неможливості виконання умов договору №22/12/16-ХИМ-А від 22.12.2016 року та відсутності його вини у невиконанні зазначеного договору, оскільки, укладення відповідачем договорів від 26.07.2017 року № 26/07/17-НУ та від 05.09.2017 року №05-09/17-1Д, предметом яких також є добрива рідкі азотні (КАС) ТУ У 24.1-00203826.024-002 марки КАС-32, та поставка продукції в рамках цих договорів свідчать про наявність у відповідача можливості виконати свої зобов'язання перед позивачем за договором від 22.12.2016 року №22/12/16-ХИМ-А щодо поставки продукції.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів. (ч.ч. 1, 3, 4 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Судова колегія зауважує, що обовязок доказування і подання доказів процесуальним законодавством покладено саме на сторони, проте скаржником не доведено відповідно до вимог ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення та що належне виконання зобовязання виявилося неможливим внаслідок дій (бездіяльності) заводу-виробника, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, місцевий господарський суд, встановивши факт відсутності доказів поставки відповідачем товару на суму 1075590,00 грн., перераховану позивачем відповідачу як попередня оплата товару, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на підставі ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України грошових коштів у вказаному розмірі.

Апеляційний суд зазначає, що скаржник безпідставно стверджує про порушення судом ч.4 ст.219 та ч.4 ст.226 Господарського кодексу України, оскільки останні не підлягають застосуванню до заявлених та розглянутих позовних вимог про повернення попередньої оплати в порядку ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України в контексті п.9.2 договору, оскільки посилаючись на ч.4 ст.226 Господарського кодексу України відповідач безпідставно кваліфікує заявлену суму як збитки, тоді як повернення попередньої оплати не підпадає під визначення збитків у розумінні ч.2 ст.224 Господарського кодексу України та з урахуванням розкриття їх складових у ст. 225 Господарського кодексу України, а ч.4 ст.219 Господарського кодексу України передбачено обставини звільнення від господарської відповідальності, яка виходячи з визначень в ч.1 ст.216 та ч.2 ст.217 цього Кодексу, опосередковує застосування санкцій у вигляді: стягнення збитків, штрафних та оперативно-господарських санкцій, які не підпадають під види оперативно-господарських санкцій, встановлених ст.236 Господарського кодексу України.

Таким чином, апеляційний суд зазначає, що повернення попередньої оплати не є збитками та можливість її здійснення не знаходиться в залежності від діяльності контрагентів постачальника.

Колегія суддів апеляційної інстанції також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 146236,04 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Частиною 3 статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, що на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Законодавцем чітко визначено, що покупець має право вимагати від продавця проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу. При цьому таке право не обмежується наявністю такої умови у договорі, а є чинним в силу приписів законодавства і таким правом учасник відносин може скористатися або не скористатися.

За загальним правилом, розмір і порядок одержання, процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.07.2018 року по справі №914/120/17.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача, вважає, що вимоги про стягнення 146236,04 грн. процентів за користування грошовими коштами є вірним, а вимоги обґрунтованими та доведеними.

Слід зазначити, що згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «ОСОБА_4 Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого «права власності».

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на «законне очікування», що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення ЄСПЛ у справах «Брумареску проти Румунії» (п. 74), «Пономарьов проти України» (п. 43), «Агрокомплекс проти України» (п. 166).

Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №910/5444/17.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч вищевказаних приписів Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ним умов договору поставки у належному порядку та строки. При цьому, апелянтом не доведено та не обґрунтовано правомірність не повернення коштів, які були перераховані позивачем як авансовий платіж.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімтрейд Україна» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 27.11.2018 року по справі №910/3482/18 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімтрейд Україна» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 27.11.2018 року по справі №910/3482/18 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2019 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя М.М. Слободін

Суддя О.І. Терещенко