ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.01.2019 м. Ужгород Справа № 907/597/18

Господарський суд Закарпатської області у складі

головуючого судді Васьковського О.В.,

розглянувши матеріали справи №907/597/18

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Дюна-Веста,

м. Червоноград

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю Лімниця-Закарпаття,

м. Ужгород

про стягнення 998969,42 грн., в т. ч. 837078,26 грн. суми основного боргу за Дистрибюторським договором №28 від 01.02.2017 року, 142922,43 грн. пені, 6577,84 грн. інфляційних втрат, 12390,89 грн. трьох відсотків річних, у відповідності до ст. 526, 610 ЦК України, ст. 193, 230 ГК України

За участю секретаря судового засідання Дергачової Ю.А.,

Представники:

від позивача ОСОБА_1 (дов.№ 368/01 від 25.09.18 ) - в режимі відеоконференції

від відповідача - ОСОБА_2А.( дов.№19/10/01 від 19.10.18

СУТЬ СПОРУ: стягнення 998969,42 грн., в т. ч. 837078,26 грн. суми основного боргу за Дистрибюторським договором №28 від 01.02.2017 року, 142922,43 грн. пені, 6577,84 грн. інфляційних втрат, 12390,89 грн. трьох відсотків річних, у відповідності до ст. 526, 610 ЦК України, ст. 193, 230 ГК України.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 12.10.2018 року відкрито провадження у справі №907/597/18 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 31.10.2018 року, 15.11.2018 року, 12.12.2018 року відкладено підготовче засідання у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 20.12.2018 року закрито підготовче провадження у справі №907/597/18 та призначено розгляд справи по суті.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 09.01.2019 року розгляд справи відкладено та призначено проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 24.01.2019 року у відповідності до ст.26 ГПК України оголошувалась перерва.

Позивач просить задоволити позов, мотивуючи тим, що відповідач своїх зобовязання по оплаті поставленого товару згідно Дистрибюторського договору №28 від 01.02.2017 року у повному обсязі не здійснив, внаслідок чого у нього виникла та рахується заборгованість у сумі 837078,26 грн. основного боргу. У звязку з наведеним, позивач просить суд стягнути з відповідача суму вказану суму основної заборгованості, згідно укладеного договору у судовому порядку. Крім того, за прострочення виконання відповідачем своїх зобовязань за договором позивачем нараховано у відповідності до ст.625 ЦК України 142922,43 грн. пені, 6577,84 грн. інфляційних втрат, 12390,89 грн. трьох відсотків річних. Позивач вказує, що на виконання умов Договору, позивач здійснював поставки товарів відповідачу у 2018 році - на загальну суму 2040555,90 грн., з яких відповідачем здійснено оплату частково на загальну суму 1913000,00 грн. Також позивач вказує, що зменшення заборгованості відповідача відбулося у зв'язку з проведенням 05.02.2018 року заліку зустрічних однорідних вимог на суму 14429,70 грн. у відповідності з Угодою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 05.02.2018р. та частковим повернення товару на загальну суму 358,56 грн. згідно накладної на повернення №ЛЗ-0003003 від 25.04.2018 р. Позивач зазначає, що неодноразово проводив переговори з відповідачем щодо погашення заборгованості. За результатами зустрічі, 06.07.2018 року Відповідач надіслав електронною поштою скан-копію листа (вик. №01/О6/07 від 06.07.2018 р.), згідно якого подав графік перерахування коштів в рахунок погашення заборгованості протягом липня-грудня 2018 року. 10.07.2018 року. Однак, протягом вересня 2018 року надійшло від відповідача лише 138 тис. грн. (замість 476 тис. грн.).Враховуючи ненадійність гарантій відповідача, позивач вважає, що здійснив в повній мірі досудове врегулювання спору, і бажає скористатися своїм правом на судовий захист та стягнути наявну заборгованість у судовому порядку.

Відповідач у поданому 15.11.18 відзиві на позов проти позову заперечує повністю з підстав, наведених у відзиві. Зазначає, що згідно вказаного Договору, Дистрибютор зобовязувався приймати від постачальника товар, зберігати його на складах, забезпечувати постійну наявність на складах повного асортименту товару. З посиланням на п. п. 7.3.5 Договору, вказує, що умови договору свідчить про те, що такий товар передавався постачальнику не у власність, а під реалізацію. Про те, що товар передавався під реалізацію також свідчить і п. 7.3.6 Договору, згідно з якого Дистрибютор не вправі розраховуватися товаром постачальника. Таким чином, відповідач не погоджується з тезою позивача, що товар переданий Дистрибютору в порядку договору поставник, адже такий Товар фактично переданий під реалізацію на умовах комісії, (п. 5.3.2 Договору). Вважає, що враховуючи вимоги п.7.3.2, 7.3.3, 7.3.4, 7.3.5, 7.3.6, 7.3.7 Договору, означає, що постачальник силами Дистрибютора здійснював продаж продукції на території Закарпатської області, за що Дистрибютор отримував відповідну комісійну винагороду. Зазначені в позовні заяві доводи позивача щодо поставки товару покупцю та зобовязання покупця за нього сплатити кошти вважає такими, що не відповідає характеру відносин, що склалися між сторонами, адже в силу права власності власник не обмежений у володінні, користуванні та розпорядженні правом власності. Також, з посиланням на п.7.3.2, 7.3.3, 7.3.4, 7.3.5, 7.3.6, 7.3.7 Договору, зазначає, що такі обмежують так зване «право власності» Дистрибютора у володінні користування та розпорядженні отриманим на умовах договорів товаром.

Відповідач визнає, що йому було передано товар про який йдеться в позовній заяві, однак не визнає, що такий передавався у повну власність дистрибютора, а також не визнає, що дистрибютор зобовязаний перерахувати кошти постачальнику за переданий товар. Також, відповідач безумовно, за вже реалізований товар дистрибютор визнає свій обовязок, щодо перерахування коштів за реалізований товар.

Крім того, відповідач зазначає, що позивач, в позовній заяві вказуючи на заборгованість дистрибютора за переданий товар, не повідомив суду, що дистрибютор належним чином виконував цінову, територіальну та збутову політику постачальника, тому у постачальника не було підстав для введення додаткового дистрибютора. В той же час, зазначає, що відповідачу стало відомо, що постачальник таємно, без повідомлення про це дистрибютора почав співпрацю з новим дистрибютором, як наслідок, рівень продаж значно впав.

Також, відповідач посилається на те, що на складах товариства зявилося за попередніми оцінками неліквідного та не реалізованого товару на суму близько 250 тис. грн., який на умовах комісії підлягає поверненню постачальнику, адже ризик не реалізації такого товару з моменту введення додаткового дистрибютора постачальника значно зріс.

Щодо суми основної заборгованості відповідач зазначає, що товар на суму близько 250 тис. грн. підлягає поверненню. Відтак, відповідач, жодним чином не визнаємо, нарахування позивачем штрафних санкцій (3% річних та інфляційні), адже позивач грубо порушив умови п. 7.2.4 Договору, а також встановив фактичні умови, з яких Дистрибютор не може розпоряджатися товаром як власним (тобто поставленим), а зобовязаний його зберігати як такий, що переданий йому на умовах комісії.

Відповідач підтверджує, що 05.09.2018 року надіслано листа позивачу щодо розстрочення 476 тис. грн. , проте вважає, що дії позивача, щодо неправомірного введення на ринок додаткового дистрибютора знищують Дистрибюторський договір №28 від 01 лютого 2017 року. Враховуючи наведене, відповідач позов не визнає повністю.

У поданій відповіді на відзив позивач проти доводів відповідача, викладених у відзиві заперечує, оскільки вказує, що дистрибюторський договір № 28 від 01.02.2017 р. не є договором комісії, умовами якого чітко встановлені умови поставки товару, момент переходу права власності на товар до дистрибютора, а не права користування та обовязок оплати всього отриманого товару, а не лише реалізованого товару третім особам, а також відповідальність за несвоєчасну сплату. Щодо аргументів відповідача про те, що позивач порушив умови дистриб юторського договору з відповідачем, оскільки як зазначає позивач, таємно, без повідомлення про це Дистриб'ютора, почав співпрацю з новим дистриб ютором категорично не погоджується, оскільки відповідач не зазначив, про якого саме нового дистрибютора йде мова, не надав жодних доказів про початок такої співпраці, Позивач зазначає, що договором не передбаченого «ексклюзивної» дистрибуції для відповідача, підтверджує співпрацю з відповідачем, і під час співпраці, і на сьогодні є більше сотні контрагентів-покупців по всій території України і за її межами; договором не передбачено обмежень для постачальника, який є виробником продукції, реалізовувати власну продукцію іншим контрагентам, а також погоджувати з діючими покупцями початок співпраці з новими контрагентами, а наявність у позивача інших контрагентів-покупців - не є підставою для невиконання обовязку по оплаті коштів за замовлений та отриманий товар.

Крім того, щодо твердження відповідача про те, що товар, поставлений за Дистрибюторським договором, підлягає поверненню позивачу з посиланням на п.6.1 договору зазначає, що перехід права власності на продукцію, що поставлялася відповідачу за Дистрибюторським договором, відбувався, що підтверджується наявними в справі копіями видаткових накладних, а позивачем, у відповідності до п.8.1 договору не погоджено повернення поставленої відповідачу продукції, про що зазначалося директору відповідача на переговорах. Щодо незгоди відповідача з штрафними санкціями у звязку з порушенням постачальником умов договору позивач зазначає, що відповідач не надав доказів порушення Постачальником умов договору, однак таке порушення постачальником п.7.2.4 договору, не звільняє дистрибютора від відповідальності за несвоєчасну оплату отриманого товару, оскільки підставою для нарахування пені є пункт 11.2 договору, інфляційних втрат та 3% річних - норма, передбачена ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що твердження відповідача, наведені в відзиві на позовну заяву, є необгрунтовані, а тому просимо суд задоволити позовні вимоги ТОВ «ДЮНА- ВЕСТА» в повному обсязі.

В запереченнях на відповідь на відзив відповідач зазначає, що не дивлячись на назву договору, постачальник передавав товар на умовах реалізації, посилається на наявність іншого дистрибютора, оскільки втрачаючи положення на ринку Закарпатської області ексклюзивного дистрибютора, відповідач не може реалізувати передану йому під реалізацію продукцію, тому вважає відмову позивача в поверненні товару такою, що не ґрунтується на умовах договору. Тому, враховуючи наведене, у вказаних запереченнях просить про незастосування штрафних санкцій, адже у випадку бажання позивача продовжувати співпрацю вказаного спору та нарахування штрафних санкцій не було б.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

У судовому засіданні 25.01.2019 року, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Між позивачем (постачальник за договором) та відповідачем (дистрибютор за договором) 01.02.2017 року укладено дистрибюторський договір №28 (далі - договір), згідно п.2.1 якого постачальник на умовах, передбачених цим договором, поставляє дистриб'ютору продукцію (панчішно- шкарпеткова продукція), а дистриб'ютор здійснює їі продаж клієнтам за цінами, зазначеними у ціновій специфікації Постачальника, і здійснює своєчасну оплату отриманої від постачальника продукції. Найменування, кількість та нартість продукці'ї, що постачається дистриб'ютору, визначаготься у накладних.

Розділом 3 договору передбачені умови поставки продукції. Зокрема визначено, що дистриб'ютор здійснює замовлення продукції за типовою формою замовлення, виходячи з даних цінової специфікації, чинної на момент замовлення. Типова форма замовлення надається постачальником дистриб'ютору в день підписання цього договору. дистриб'ютор направляє замовлення постачальнику в письмовій формі (допускається передача замовлення факсимільним зв'язком та електронною поштою). Кількість продукції, місце та дата поставки визначаються відповідно до попередніх домовленостей сторін.

У відповідності до п. 3.7. договору моментом поставки визначається фактична передача продукції, що підтверджується підписанням представниками сторін накладної. Дистриб'ютор надає постачanьнику перелік (із зазначенням ПІБ, посади та зразку підпису особи), що є представниками Дистриб'тотора, які мають право отримувати продукцію та підписувати накладні. Поставка продукції здійснюється силами та транспортом постачальника на склад дистриб'ютора. Транспортні витрати здійснюються за рахунок постачальника, розвантажувanьні роботи - силами та за рахунок дистриб'ютора.

Пунктом 4.1. договору визначено, що приймання-передачі продукції проводиться уповноваженими представниками сторін. Приймання продукції по кількості проводиться згідно товаросупровідних документів; по якості згідно документів, що посвідчують якість продуктів. Після прийому продукції відповідальною особою дистриб'ютора претензії не розглядаються, крім випадків виявлення прихованих (виробничих) недоліків (п.4.6 договору).

Відповідно до п.5.2 оплата за кожну отриману дистриб'ютором партію продукції здійснюється шляхом безготівкового перерахування суми, що вказана у накладній, з рахунку дистриб'ютора на рахунок постачальника. Згідно пункту 5.3. договору, дистриб'ютор зобов'язаний здійснювати оплату за продукцію, та може робити це двома способами: п.5.3.1. 100% передоплата не пізніше дати фактичного відвантаження Продукції; п.5.3.2. впродовж 45 (сорока п'яти) днів з дати отримання товару Дистриб'ютором (відтермінування). Відповідно до п.5.4 договору, днем оплати вважається день зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що зазначений у розділі 13 цього договору.

Розділом 6 договору сторонами обумовлено умови права власності на продукцію, яким передбачено, що право власності на поставлену продукціtо від постачальника до дистриб'ютора переходить в момент підписання представником дистриб'ютора накладної на продукцію. Дистриб'ютор несе ризик в разі випадкового знищення або пошкодження продукції з моменту поставки продукції відповідно до п. 3.6. цього договору.

На виконання зобовязань за договором позивачем здійснено поставку товару у 2018 році на загальну суму 2040555,90 грн., що підтверджується наступними письмовими доказами, зокрема видатковими накладними: ДВ40140 від 17.01.2018 р. на суму 22239,60 грн., ДВ40154 від 17.01.2018 р. на суму 96248,52 грн., ДВ40838 від 25.01.2018 р. на суму 7869,60 грн., ДВ40747 від 25.01.2018 р. на суму 21347,64 грн., ДВ40780 від 25.01.2018 р. на суму 69482,70 грн., ДВ42201 від 14.02.2018 р. на суму 138339,00 грн., ДВ42200 від 14.02.2018 р. на суму 5248,80 грн., ДВ42191 від 14.02.2018 р. на суму 43682,04 грн., ДВ42202 від 14.02.2018 р. на суму 2604,00 грн., ДВ42627 від 21.02.2018 р. на суму 39011,76 грн., ДВ42670 від 21.02.2018 р. на суму 5823,60 грн., ДВ42656 від 21.02.2018 р. на суму 81563,88 грн., ДВ 42677 від 21.02.2018 р. на суму 9811,20 грн., ДВ43726 від 07.03.2018 р. на суму 4456,32 грн., ДВ43674 від 07.03.2018 р. на суму 15662,16 грн., ДВ43706 від 07.03.2018 р. на суму 41539,20 грн., ДВ43716 від 07.03.2018 р. на суму 93874,44 грн., ДВ43922 від 14.03.2018 р. на суму 17386,08 грн., ДВ44013 від 14.03.2018 р. на суму 63495,36 грн., ДВ44537 від 21.03.2018 р. на суму 19779,84 грн., ДВ44543 від 21.03.2018 р. на суму 28500,60 грн., ДВ44553 від 21.03.2018 р. на суму 64004,28 грн., ДВ45421 від 12.04.2018 р. на суму 93362,28 грн., ДВ45431 від 12.04.2018 р. на суму 15263,14 грн., ДВ46142 від 18.04.2018 р. на суму 489,60 грн, ДВ46159 від 18.04.2018 р. на суму 22498,44 грн., ДВ46202 від 18.04.2018 р. на суму 63985,32 грн., ДВ46781 від 25.04.2018 р. на суму 77465,16 грн., ДВ46758 від 25.04.2018 р. на суму 1501,20 грн., ДВ46795 від 25.04.2018 р. на суму 3938,04 грн., ДВ48008 від 15.05.2018 р. на суму 17919,96 грн., ДВ48058 від 16.05.2018 р. на суму 118488,96 грн., ДВ48005 від 16.05.2018 р. на суму 660,96 грн., ДВ48479 від 23.05.2018 р. на суму 21195,84 грн., ДВ48492 від 23.05.2018 р. на суму 54006,29 грн., ДВ49106 від 06.06.2018 р. на суму 2035,20 грн., ДВ49110 від 06.06.2018 р. на суму 107900,40 грн., ДВ49116 від 06.06.2018 р. на суму 22767,78 грн., ДВ49434 від 13.06.2018 р. на суму 9262,86 грн., ДВ51349 від 02.08.2018 р. на суму 42751,49 грн., ДВ51456 від 06.08.2018 р. на суму 53734,80 грн., ДВ51436 від 06.08.2018 р. на суму 18243,60 грн., ДВ52037 від 16.08.2018 р. на суму 53387,28 грн., ДВ52031 від 16.08.2018 р. на суму 25504,20 грн., ДВ52588 від 29.08.2018 р. на суму 44693,86 грн., ДВ52590 від 29.08.2018 р. на суму 13619,88 грн., ДВ53075 від 06.09.2018 р. на суму 83596,14 грн., ДВ53087 від 06.09.2018 р. на суму 19943,04 грн., ДВ53709 від 19.09.2018 р. на суму 17849,40 грн., ДВ53758 від 19.09.2018 р. на суму 122256,78 грн., ДВ53862 від 21.09.2018 р. на суму 20263,38 грн.

Факт виконання поставки товару за вищевказаними видатковими накладними позивачем та прийняття його відповідачем підтверджується підписом останнього у відповідній графі про отримання та скріпленням вказаного факту печаткою підприємця на товаро-транспортних накладних, що є доказом здійснення поставки у відповідності до договору.

Як вбачається з наданих позивачем до позовної заяви доказів станом на 01.01.2018 року заборгованість відповідача перед Позивачем становила 1046533,10 грн., що підтверджується підписаним обома сторонами Актом звірки за період з 01.01.2018 по 28.02.2018 рр.

Окрім того, станом на 02.10.2018 року термін сплати наступив по поставкам на загальну суму 1718333,42 грн. Також, 05.02.2018 року між сторонами відбувся залік зустрічних однорідних вимог на суму 14429,70 грн. у відповідності з Угодою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 05.02.2018р., а також часткове повернення товару на загальну суму 358,56 грн. згідно накладної на повернення №ЛЗ-0003003 від 25.04.2018 р.

Протягом 2018 року відповідачем здійснено часткову оплату за отриманий товар на загальну суму 1913 000,00 грн., що підтверджується Актами звірки за період з 01.01.2018 по 28.02.2018 рр., з 01.03.2018 по 30.04.2018 р.р. та 01.05.2018 по 31.08.2018 р.р.

Таким чином, станом на дату подання позовної заяви основний борг відповідача за договором складає 837078,26 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Суд звертає увагу на те, що ні Цивільний кодекс України ні Господарський кодекс України не дають визначення дистрибюторського договору та не визначають його істотних умов.

Як передбачено ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

За своєю правовою природою, дистрибЙюторський договір близький до договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Зокрема, укладений між сторонами договір за своїм змістом та характером правовідносин, які з нього виникли містить ознаки договору поставки.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відтак, дослідивши предмет та зміст укладеного між сторонами договору, суд констатує, що такий договір не є договором комісії, як зазначає відповідач у поданому відзиві, оскільки умовами вказаного договору чітко встановлені істотні умови договору поставки товару, предмет договору, строки і порядок його поставки та оплати момент переходу права власності на товар до дистрибютора. У звязку з цим, доводи відповідача щодо правової природи укладеного договору та віднесення такого до договору комісії є помилковими та судом відхиляються, враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства, характер, зміст та правове регулювання спірних павовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З огляду на те, що позивачем належним чином підтверджено факи виконання взятих на себе зобовязань щодо поставки товару за договором, а відповідачем своїх зобовязань за договором у строк та у відповідності до умов договору у повному обсязі не здійснено, вимога позивача щодо стягнення з відповідача суми 837078,26 грн. заборгованості за поставлений товар, за договором Дистрибюторським договором №28 від 01.02.2017 року є правомірною та підлягає задоволенню повністю.

Щодо тверджень відповідача з приводу порушення позивачем п.7.2.4 договору як постачальником, шляхом введення на територію, зазначену в цьому договорі, додаткового дистриб'ютора, суд зазначає, що відповідачем лише висловлює припущення щодо такий дій позивача, однак відповідач вказані доводи належним чином не обґрунтував та не надав суду доказів у підтвердження зазначених ним обставин щодо нового дистрибютора, укладення будь-яких договорів між ним та позивачем. Крім того, зі змісту договору не вбачається жодних заборон щодо таких дій позивача, а лише визначено умови такого введення нового дистрибютора, відтак за наявних підтверджених фактів зазначених дій позивача як постачальника, у підтвердження чого відповідачем суду доказів надано не було, - вказане не звільняє дистрибютора від відповідальності за несвоєчасну оплату отриманого товару у відповідності до умов договору.

Щодо доводів відповідача про те, що товар, поставлений за Дистрибюторським договором, підлягає поверненню позивачу з посиланням на п.6.1 договору суд зазначає, що такі є безпідставними та необґрунтованими, оскільки згідно умов договору в момент підписання представником дистриб'ютора накладної на продукцію відбувся перехід права власності на продукцію, що поставлялася відповідачу за дистрибюторським договором, що підтверджується наявними в справі копіями видаткових накладних.

Згідно п.8.1 договору повернення продукції здійснюється виключно за згодою постачальника в присутності відповідальних представників обох сторін на підставі накладної на повернення продукції. В накладній на повернення продукції зазначається номер накладної, згідно якої дистриб'ютор отримав продукцію від постачальника, а також додається копія такої накладної.

Пунктом 4.6 договору сторонами погоджено, що після прийому продукції відповідальною особою дистриб'ютора претензії не розглядаються, крім випадків виявлення прихованих (виробничих) недоліків.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи позивачем, у відповідності до п.8.1 договору не погоджено повернення поставленої відповідачу продукції.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача суми 142922,43 грн. пені, 6577,84 грн. інфляційних втрат, 12390,89 грн. трьох відсотків річних, суд констатує наступне.

Положенням частини 3 статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати, у тому числі, оплати товару.

Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналогічних правових висновків щодо договірної природи відносин з поставки товарів на підставі видаткових накладних та виникнення обов'язку оплатити товар після його прийняття дійшов Верховний суд України у постанові від 30,09,2014 по справі №927/1232/13 та Вищий господарський суд України у постанові від 11 липня 2017 року по справі № 916/2993/16 та від 22 вересня 2015 року по справі № 915/1719/14.

Відповідальність за невиконання взятих на себе зобовязань за договором передбачена зокрема і умовами укладеного між сторонами договору, так п.п. 11.1 визначено, що сторона, що не виконала (неналежно виконала) свої зобов'язання за цим Договором, несе відповідальність за таке невиконання (неналежне виконання). Сплата пені (штрафу), що передбачені цим договором, не звільняє винну сторону від виконання своїх зобов'язань за цим Договором.

В свою чергу, як вбачається із 11.2. у випадку, якщо дистриб'ютор у термін, зазначений у п. 5.3. цього Договору, не оплатив отриману продукцію, він зобов'язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ України від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу. Нарахування пені здійснюється за увесь період прострочення та припиняється в день сплати дистрибютором оплати за продукцію.

Відтак, враховуючи те, що відповідач свої зобовязання по оплаті вартості поставленого товару в повному обсязі не виконав, судом встановлено, що заявлені позивачем суми 142922,43 грн. пені, 6577,84 грн. інфляційних втрат, 12390,89 грн. трьох відсотків річних є обґрунтованими та доведеними, нараховані позивачем у відповідності до п.п.11.2 договору та положень ст.625 Цивільного кодексу України, ст.232 ГПК України, відтак позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Щодо незгоди відповідача з штрафними санкціями у звязку з порушенням постачальником умов договору суд зазначає, що відповідачем належним чином не обґрунтовано та не надано доказів такого порушення постачальником умов договору, оскільки підставою для нарахування пені є пункт 11.2 договору, інфляційних втрат та 3% річних - положення ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Щодо заявленого у запереченнях від 25.01.18 клопотання про незастосування пені, то вказане не підлягає задoволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ч.2 ст. 614 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Принципи добросовісності, справедливості та розумності є загальною засадою зобов'язального права та регуляторами поведінки учасників цивільно-правових відносин; вони застосовуються в усіх зобов'язальних відносинах і кожен учасник повинен їх дотримуватися.

Виходячи із цих загальних засад, має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов'язання при тому ступені турботливості та обачності, що вимагалася від неї за характером зобов'язання та умовами обороту.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Судом встановлено, що відповідачем внаслідок неналежного виконання взятих на себе зобовязань за дистрибюторським договором №28 від 01.02.2017 року порушено права та законні інтереси позивача щодо повної та своєчасної оплати за поставлений товар згідно умов договору.

Позовні вимоги позивачем належним чином обґрунтовані та доведені відповідно з вимогами ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України. Відповідачем заявлені суми позовних вимог станом на день розгляду справи не сплачені. Докази у спростування вищенаведених висновків суду відповідачем не подані та у матеріалах справи відсутні, як і не подано належних та допустимих доказів у підтвердження доводів, викладених у відзиві на позов та запереченнях щодо відсутності наявної заборгованості перед позивачем за поставлений товар за договором. Водночас, у поданому відзиві на позов відповідачем визнано факт передання товар про який йдеться в позовній заяві, однак не визнано, що такий передавався у повну власність дистрибютора, а також не визнано, що дистрибютор зобовязаний перерахувати кошти постачальнику за переданий товар. Однак, наявність такого обовязку передбачена умовами договору та встановлена в ході розгляду даної справи. Також, відповідачем безумовно визнано обовязок, щодо перерахування коштів за реалізований товар, однак будь-яких доказів на виконання такого обовязку станом на момент розгляду справи відповідачем суду не надано. Відтак, доводи відповідача, наведені в заперечення позовних вимог є безпідставними, необґрунтованими у відповідності до ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України та судом відхиляються, з огляду на вищенаведені висновки суду.

З огляду на викладене, враховуючи встановлений факт порушення майнових прав та інтересів позивача щодо своєчасної оплати поставленого товару за договором, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми 998969,42 грн., в т. ч. 837078,26 грн. суми основного боргу за Дистрибюторським договором №28 від 01.02.2017 року, 142922,43 грн. пені, 6577,84 грн. інфляційних втрат, 12390,89 грн. трьох відсотків річних, у відповідності до ст. 526, 610 ЦК України, ст. 193, 230 ГК України підлягає задоволенню повністю.

Отже, позов належить задоволити повністю.

Згідно з ст.129 ГПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 14984,54 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 4, 27, 42, 46, 73-79, 86, 129, 202, 222, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

позов задоволити повністю.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Лімниця-Закарпаття, (88000, вул.Болгарська, 5, м. Ужгород, Закарпатська область, код ЄДРЮОФОПтаГФ 37014286) на користь товариства з обмеженою відповідальністю Дюна-Веста, (80100, вул.Б.Хмельницького,67, м. Червоноград, Львівська область, код ЄДРЮОФОПтаГФ 32285581):

- суму 998969,42 грн., в т. ч. 837078,26 грн. суми основного боргу за Дистрибюторським договором №28 від 01.02.2017 року, 142922,43 грн. пені, 6577,84 грн. інфляційних втрат, 12390,89 грн. трьох відсотків річних;

- суму 14984,54 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ.

Рішення суду набирає законної сили і підлягає обовязковому виконанню на території України в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Західного апеляційного господарського суду у строк, встановлений ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 05.02.19.

Суддя О.В. Васьковський