ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2019м. ДніпроСправа № 904/4514/18

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Воронько В.Д.,

за участю секретаря судового засідання Батир Б.В.,

розглянувши матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", м. Київ

до відповідачів:

1. Приватного акціонерного товариства "Геркулес", м. Краматорськ Донецької області

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Провінція Плюс", м. Київ

про визнання недійсним договору купівлі-продажу будівель та споруд №387 від 22.02.2016, скасування запису про реєстрацію права власності на будівлі та споруди та зареєстрування права власності на будівлі та споруди,

у присутності представників:

від позивача: Левченко Ю.В., довіреність № 383 від 27.12.2017, адвокат;

від 1-го відповідача: не з'явився;

від 2-го відповідача: Скрипник П.Г., ордер серії ЗР № 48952 від 18.10.2018, адвокат

СУТЬ СПОРУ:

05.10.2018 Акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Геркулес" (далі - 1-го відповідач) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Провінція Плюс" (далі - 2-го відповідач), у якій заявило вимоги про:

- визнання недійсним укладеного 22.02.2016 між 1-м та 2-м відповідачами договору купівлі-продажу будівель та споруд №387, що розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Саранська, 61 - (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01), що складаються з: адміністративної будівлі, Б-2,Б 1-1,6,61, загальною площею 597,3 кв.м., насосної станції, М, приймача зливних стоків № 18, замощення І, загальною площею 7180 кв.м., навісу Ф, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б.С., з моменту його укладення;

- скасування запису про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю "Провінція плюс" () права власності на будівлі та споруди, що розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Саранська, 61 - (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01), що складається з: адміністративної будівлі, Б-2,Б 1-1,6,61, загальною площею 597,3 кв.м., насосної станції, М, приймача зливних стоків № 18, замощення І, загальною площею 7180 кв.м., навісу Ф, внесеного 22.02.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Броніславом Сергійовичем за №28383890 в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно;

- зареєстрування за Приватним акціонерним товариством "Геркулес" () права власності на будівлі та споруди, що розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Саранська, 61 - (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01), що складається з: адміністративної будівлі, Б-2,Б1-1,б,б1, загальною площею 597,3 кв.м., насосної станції, М, приймача зливних стоків № 18, замощення І, загальною площею 7180 кв.м., навісу Ф.

Ухвалою суду від 08.10.2018 було залишено позовну заяву без руху та надано позивачу час для усунення недоліків на підставі ст. 174 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Позивач повністю виконав вимоги вказаної ухвали, надіславши до суду 05.10.2018 відповідні докази усунення недоліків.

Ухвалою від 24.10.2018 суд відкрив провадження у справі, прийнявши позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження, встановленими ГПК України, з призначенням підготовчого засідання на 22.11.2018.

Позивач у позовній заяві зазначив у якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Приватного нотаріуса КМНО Погорєлова Броніслава Сергійовича (02140, АДРЕСА_1), хоча клопотання про залучення останнього не заявив.

Суд, на стадії підготовки справи до розгляду, дослідив подані позовні матеріли та, врахувавши вищевикладене, дійшов висновку про відсутність підстав для залучення Приватного нотаріуса КМНО Погорєлова Броніслава Сергійовича у якості третьої особи, оскільки позивач не подав клопотання про його залучення та письмового обґрунтування того, яким саме чином рішення у цій справі може вплинути на права та обов'язки вказаної особи.

Крім того, разом з позовом АТ "Банк Кредит Дніпро" подало до суду заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно ТОВ "Провінція Плюс", а саме на будівлі та споруди (реєстраційний номер об'єкта нерухомості: 01).

За змістом заяви про забезпечення позову позивачем не наведено відповідних доводів доцільності забезпечення позову та не надано достатніх доказів, які б надавали суду можливість розглянути заяву про забезпечення позову. Тож, у зв'язку з необхідністю отримання від позивача належних доказів у підтвердження своїх доводів, розгляд заяви про забезпечення позову судом призначено разом із позовною заявою у судовому засіданні з викликом сторін.

Також, разом з позовною заявою позивачем подано клопотання про витребування у відповідачів оспорюваного акту, а саме договору купівлі-продажу будівель та споруд №387 від 22.02.2016.

Вказане клопотання судом розглянуто та задоволено.

05.11.2018 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Погорєлова Б.С. до суду надійшло пояснення до позовної заяви АТ "Банк Кредит Дніпро", в якому приватний нотаріус Погорєлов Б.С. повідомив, що ним дійсно 22.02.2016 року за реєстровим номером 387 було посвідчено договір купівлі-продажу будівель та споруд, укладений між ПрАТ "Геркулес" та ТОВ "Провінція Плюс", в результаті чого у власність ТОВ "Провінція Плюс" перейшли будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: місто Дніпропетровськ, вулиця Саранська, будинок 61. Також, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погорєлов Б.С. зазначив, що ним було роз'яснено генеральному директору ПрАТ "Геркулес" ОСОБА_5 і директору ТОВ "Провінція Плюс" ОСОБА_6 вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, проведено заходи, спрямовані на встановлення того, що вказані особи мають на те повноваження; дійсно бажають настання для юридичних осіб, представниками яких вони є, певних правових наслідків, які відбуватимуться після підписання договору; на них не впливають будь-які обставини, які змушують їх вчинити цю дію тощо.

13.11.2018 2-й відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив, посилаючись на ненадання позивачем доказів наявності у 2-го відповідача умислу на вчинення правочину для вигляду, не з метою встановлення правових наслідків. Крім того, 2-й відповідач зауважив, що спірний договір не може бути визнаний недійсним, оскільки позивач не є стороною цього договору, а отже зазначений договір не породжує для позивача жодних прав і обов'язків. Тому 2-й відповідач просить суд ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову.

14.11.2018 від 1-го відповідача до суду надійшли наступні документи: відзив на позовну заяву, клопотання про забезпечення судових витрат, заява про отримання процесуальних документів в електронному вигляді та заява про непідсудність справи.

У відзиви на позовну заяву 1-й відповідач, так само як і 2-й відповідач, позов не визнає і просить відмовити у задоволенні позовних вимог та покласти судові витрати на ПАТ "Банк Кредит Дніпро". Заперечення 1-го відповідача обґрунтовані тим, що, по-перше, на момент укладення спірного договору, на даний момент та на момент подання позову відсутні будь-які рішення суду щодо примусового стягнення заборгованості з ПрАТ "Геркулес"; по-друге, відповідач є фінансовим поручителем, а не майновим, оскільки договори іпотеки не укладались; по-третє, твердження позивача щодо не спрямованості спірного правочину на реальне настання правових наслідків, на думку 1-го відповідача, є хибним та не відповідає дійсності. У відзиві 1-м відповідачем наведено суму орієнтовного розрахунку судових витрат у розмірі 5250,00 грн, які останній очікує понести в зв'язку із розглядом справи. Також 1-й відповідач наголосив у відзиві на неможливості виконання вимог ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 24.10.2018 щодо надання належним чином засвідченої копії спірного договору, оскільки договір було укладено тільки в двох примірниках - для ТОВ "Провінція Плюс" та нотаріуса, а у ПрАТ "Геркулес" відсутній оригінальний примірник договору.

У поданому до суду клопотанні про забезпечення судових витрат 1-й відповідач просить забезпечити витрати в межах справи №910/12938/18 та зобов'язати АТ "Банк Кредит Дніпро" внести на депозитний рахунок суду грошову суму для забезпечення можливого відшкодування витрат відповідача на професійну правничу допомогу у розмірі 5250,00 грн, а в разі невнесення у визначений судом строк цих коштів - залишити позов ПАТ "Банк Кредит Дніпро" без розгляду. Вказане клопотання мотивоване тим, що позивачем подано численний ряд завідомо безпідставних позовів, будучи достеменно усвідомленим про рішення з тих же підстав та фактично того ж предмету, та усвідомленим про позицію суду, що господарські договори ПрАТ "Геркулес" не стосуються прав та законних інтересів банку.

У заяві про непідсудність справи 1-й відповідач наголошує на неможливості застосування приписів ст. 30 ГПК України щодо виключної підсудності справи, оскільки спір виник щодо недійсності договору, але аж ніяк не щодо нерухомого майна, у зв'язку з чим просить суд передати справу за підсудністю.

22.11.2018 позивач подав до суду письмові пояснення до заяви про забезпечення позову, у яких навів додаткові аргументи щодо необхідності забезпечення поданої ним позовної заяви шляхом накладення арешту на майно, що належить ТОВ "Провінція Плюс" на праві приватної власності, а саме на будівлі та споруди (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01), які розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Саранська, 61.

Ухвалою від 22.11.2018 суд відмовив у задоволенні клопотання 1-го відповідача про непідсудність даної справи господарському суду Дніпропетровської області у зв'язку з помилковістю висновку останнього, що спір у даній справі виник з приводу прав на нерухоме майно, у тому числі найму, оренди, застави тощо. Спір у дані справи виник з приводу нерухомого майна, відчуженого за договором купівлі-продажу, з вимогою про визнання недійсним якого позивач звернувся до суду. Отже, дана справа відповідає припису ч. 3 ст. 30 ГПК України та підлягає розгляду за правилами виключної підсудності за місцезнаходженням спірного нерухомого майна, тобто господарським судом Дніпропетровської області.

Разом з тим, за результатами розгляду клопотання 1-го відповідача про забезпечення судових витрат суд також не знайшов підстав для його задоволення, оскільки, по-перше, 1-й відповідач просить суд забезпечити його витрати в межах справи №910/12938/18, тобто в межах іншої справи, ніж та, що розглядається судом. По-друге, ч. 4 ст. 125 ГПК України визначено, що такий захід забезпечення судових витрат як зобов'язання позивача внести на депозитний рахунок суду грошової суми для забезпечення можливого відшкодування майбутніх витрат відповідача на професійну правничу допомогу може застосовуватись у випадках, якщо: 1) позов має ознаки завідомо безпідставного або інші ознаки зловживання правом на позов; або 2) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування судових витрат відповідача у випадку відмови у позові. Таке забезпечення судових витрат також може бути застосоване, якщо суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування судових витрат відповідача у випадку відмови у позові.

Судом на стадії підготовчого провадження у справі не встановлено підстав, перелік яких наведено в ч. 4 ст. 125 ГПК України. Доказів того, що майновий стан позивача або його дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування судових витрат відповідача у випадку відмови у позові, 1-м відповідачем суду не надано. З огляду на те, що АТ "Банк Кредит Дніпро" є фінансово-кредитною установою, у суду відсутні підстави вважати, що майновий стан позивача може зробити неможливим відшкодування судових витрат 1-го відповідача у сумі 5250,00 грн, яка є незначною.

07.12.2018 1-й відповідач подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу у підготовчому провадженні за відсутності представника ПрАТ "Геркулес", закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті (за умови відсутності підстав для залишення позовної заяви без розгляду та закриття провадження у справі).

12.12.2018 позивач, заявивши про встановлення додаткового строку для подання доказів, подав до суду клопотання про витребування:

- у АТ "Альфа Банк" та ПАТ "Діамантбанк" ряду документів, які отримані та створені останніми в процесі здійснення фінансового моніторингу стосовно обох відповідачів за весь період їх обслуговування;

- у обох відповідачів ряду документів бухгалтерського обліку.

На підставі ч. 5 ст. 183 ГПК України у судовому засіданні 13.12.2018 було оголошено перерву до 26.12.2018.

20.12.2018 позивач подав до суду пояснення, у яких наполягав на задоволенні позову, зазначивши про обізнаність 1-го відповідача про наявність невиконаного зобов'язання на момент укладення оспорюваного правочину.

26.12.2018 позивач також подав до суду клопотання про витребування в Управлінні державної реєстрації Головного територіального управління юстиції м. Києві повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію: народження, шлюбу та розірвання шлюбу - стосовно фізичної особи ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, із зазначенням відомостей про батьків та другого з подружжя.

У судовому засіданні 26.12.2018 суд дійшов висновку про продовження строку підготовчого провадження на тридцять днів до 22.01.2019 включно та оголосив перерву до 15.01.2019 на підставі ч. 5 ст. 183 ГПК України, про що свідчить протокол судового засідання від 26.12.2018.

Не погоджуючись з доводами позивача щодо заявлених клопотань стосовно витребування доказів, 1-й відповідач подав 29.12.2018 заперечення з цього приводу, посилаючись на безпідставність таких клопотань.

2-й відповідач у підготовчому засіданні, призначеному на 15.01.2019, не забезпечив участі свого представника, але того ж дня подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника через зайнятість останнього в іншому судовому процесі, зазначивши при цьому, що позовні вимоги він не визнає, а також заперечує проти витребування доказів, заявлених у клопотаннях позивача.

В ході підготовчого засідання 15.01.2019 суд, розглянувши поданні раніше клопотання позивача про витребування доказів та врахувавши заперечення 1-го та 2-го відповідачів, не знайшов підстав для їх задоволення. У клопотаннях не наведено належних обставин або аргументів, на підтвердження яких була б необхідність у витребуванні доказів та наявності таких документів у справі. Тож позивачем не доведено доцільність таких доказів у справі та яким чином вони вплинуть на рішення суду. Заявлені у клопотаннях для витребування докази не тягнуть за собою підтвердження вимог позову чи їх спростовування. Окрім того, жодних доказів того, що позивач самостійно намагався здобути та подати до суду необхідні, на його думку, докази матеріали справи не містять так само, як і не містять належного обґрунтування поважності причин не подання цих клопотань щодо витребування доказів разом з позовною заявою. З огляду на викладене, клопотання позивача про витребування доказів судом відхилене.

Крім того, позивач 11.01.2019 подав до суду клопотання про зобов'язання представника 1-го відповідача надати позивачу вичерпний перелік документів, які б підтверджували заявлену суму судових витрат та їх виплату 1-м відповідачем.

Як свідчить протокол судового засідання від 15.01.2019, представник 1-го відповідача усно повідомив, що на даний час остаточний розрахунок витрат на надання правової допомоги відсутній і відповідна заява буде ним подана у п'ятиденний строк після прийняття рішення по справі.

Ухвалами від 15.01.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 29.01.2019, а також відмовив у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову з огляду на її необгрунтованість.

1-й відповідач участі свого представника у судовому засіданні, призначеному на 29.01.2019, не забезпечив, про причини його неявки суд не повідомив, але 29.01.2019 подав до суду заяву про надання строку надання доказів судових витрат (в порядку ч. 8 ст. 129 ГПК України). У вказаній заяві 1-й відповідач просить надати ПрАТ "Геркулес"п'ять днів після ухвалення судового рішення для надання доказів понесених судових витрат на професійну правничу допомогу. Заява обґрунтована тим, що наразі ПрАТ "Геркулес" надати вказані документи не має можливості, оскільки об'єктивно невідомий повний обсяг послуг, який буде надано адвокатом.

Частиною першою статті 202 ГПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

З огляду на наведену норму ГПК України та факт обізнаності 1-го відповідача про дату, час та місце судового засідання, суд дійшов висновку про можливість здійснення розгляду справи по суті за відсутності представника 1-го відповідача за наявними у справі матеріалами.

За результатами розгляду заяви 1-го відповідача про надання строку надання доказів судових витрат суд дійшов висновку, що вона відповідає вимогам п. 8 ст. 129 ГПК України, а тому підлягає задоволенню.

У судовому засіданні, яке відбулось 29.01.2019, присутні учасники справи підтримали свої вимоги та заперечення стосовно предмета спору.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

19.06.2013 між Публічним акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" (правонаступником якого є позивач; далі - кредитор, позивач) та Приватним підприємством "Український продукт" (далі - позичальник) було укладено генеральний договір на здійснення кредитних операцій №190613-КЛВТ (далі - генеральний договір), відповідно до якого визначаються загальні умови надання банком кредитів (траншів) позивальнику у майбутньому. Конкретний порядок, істотні умови надання кредитів визначається кредитним договором, що укладається сторонами в рамках цього договору і є його невід'ємною частиною (п. 2.2 генерального договору).

Відповідно до п. 2.4 генерального договору банк надає позичальнику послуги по здійсненню кредитних операцій в межах загальної суми ліміту кредитування в розмірі 15000000,00 грн; строки користування кожним окремим кредитом визначаються відповідним кредитним договором; заборгованість за кредитами має бути погашена в строки, вказані у відповідних кредитних договорах, але не пізніше 18 червня 2014 року, що відповідає строку дії цього договору.

На виконання умов генерального договору між позичальником та банком укладено наступні договори про надання кредиту (траншів):

- №050214 від 05.02.2014, згідно з яким надано транш в розмірі 7540000,00 грн;

- №050214/2 від 05.02.2014, згідно з яким надано транш в розмірі 2460000,00 грн;

- №110214 від 11.02.2014, згідно з яким надано транш в розмірі 5000000,00 грн.

В якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вищевказаним генеральним договором між позивачем, як кредитором, та Приватним акціонерним товариством "Геркулес" (далі - поручитель, 1-й відповідач) 19.06.2013 укладено договір поруки №190613-П (далі - договір поруки).

Предметом цього є зобов'язання поручителя перед кредитором солідарно відповідати за виконання зобов'язань Приватного підприємства "Український продукт" за генеральним договором на здійснення кредитних операцій №190613-КЛВТ від 19.06.2013 із всіма змінами та доповненнями до нього або які можуть виникнути на підставі нього в майбутньому, укладеного між кредитором та позичальником та з кредитних договорів, які будуть укладені в майбутньому в рамках генерального договору, а саме:

- по поверненню кредитів в сумі 15000000,00 грн відповідно до п. 2.4 генерального договору зі строком повернення отриманих кредитів у строки, вказані у відповідних договорах про надання кредиту (траншу), але не пізніше 18 червня 2014 року, відповідно до п. 2.4 генерального договору, зі строком дії генерального договору до 18 червня 2014 року, відповідно до п.п. 2.4, 5.1 генерального договору;

- по сплаті пені, комісії і штрафних санкцій відповідно до п. 2.9, 3.4.3, 6.1 генерального договору, розділу 6 генерального договору, а також здійснювати всі інші платежі в порядку та на умовах, що визначені генеральним договором та кредитним договором, та/або цим договором (далі - основне зобов'язання ) (п. 1.1 договору поруки).

Іпотечний договір щодо нерухомого майна, розташованого по вулиці Саранській, 61 у місті Дніпрі, позивачем та 1-м відповідачем не укладався.

Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідно до п. 2.1.2 договору поруки 1-й відповідач зобов'язався повідомляти позивача про будь-які дії впродовж п'яти днів щодо змін своєї організаційно-правової форми, предмету та напрямків діяльності, проведені перереєстрації в органах державної влади, зміни адреси, створення або встановлення учасником нових осіб, зміни структури складу засновників/учасників, укладення з третіми особами будь - яких угод про спільну діяльність, якими передбачено розподіл прибутку поручителя або передача його власного майна у спільну діяльність, або інших змін, що можуть вплинути на виконання поручителем зобов'язань за цим договором поруки.

Тож, у зв'язку із порушенням 1-м відповідачем наведеного пункту договору поруки позивач вважає дії 1-го відповідача по відчуженню 2-му відповідачу майна за договором купівлі-продажу будівель та споруд від 22.02.2016, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б.С., протиправними. Наведені обставини і стали причиною звернення позивача до суду з даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач також посилається на фіктивність вказаного правочину, тобто на його укладення 1-м відповідачем виключно з метою уникнення майнової відповідальності з огляду на передбачення наслідків невиконання ПП "Український продукт" кредитних зобов'язань перед АТ "Банк Кредит Дніпро", та зазначає, що зазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме - будівель та споруд, розташованих за адресою: м. Дніпро, вул. Саранська, 61, фактично сторонами не виконаний і 1-й відповідач надалі залишається фактичним власником відповідного нерухомого майна.

Відповідачі проти позову заперечують, стверджуючи реальність намірів сторін, фактичне досягнення змісту правочину, настання юридичних наслідків та фактичне виконання договору, та зауважують на тому, що позивач не є стороною спірного договору, тому зазначений договір не породжує для нього жодних прав і обов'язків. Крім того, 1-й відповідач окремо наголошує, що він є фінансовим поручителем ПП "Український продукт", але аж ніяк не майновим, оскільки договори іпотеки не укладалися, що повністю підтверджується матеріалами справи та не спростовується позивачем. Тому 1-й відповідач зазначає, що навіть якщо припустити наявність примусового стягнення заборгованості, позивач матиме змогу претендувати на звернення стягнення на нерухоме майно ПрАТ "Геркулес" тільки після встановлення виконавцем обставин відсутності грошових коштів. А, за твердженням 1-го відповідача, на момент укладення спірного договору, на даний момент та на момент подання позову, відсутні будь - які рішення суду щодо примусового стягнення заборгованості з ПрАТ "Геркулес" на користь ПАТ "Банк Кредит Дніпро".

Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зміст правочину складають права та обов'язки, про набуття, припинення та зміну яких домовилися учасники правочину, а також особи, визначені сторонами в якості учасників цього правочину.

Згідно зі статтями 6, 627 та 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

У свою чергу суперечність (невідповідність) договору положенням чинного законодавства означає врегулювання правовідносин сторін всупереч імперативним нормам законодавства.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, моральним засадам суспільства, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору, зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Вимоги законодавства щодо спрямованості правочину на реальне настання обумовлених ним наслідків стосуються випадків укладення фіктивних чи удаваних правочинів, тобто таких, які не відображають дійсне волевиявлення сторін в силу їх умисних дій.

У відповідності до положень ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним правочином. При фіктивному правочині у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі.

Ознаками фіктивності договору є наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін, та відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто, має місце лише імітація правочину. У діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Основним реальним правовим наслідком вчинення сторонами договору купівлі-продажу є перехід права власності на майно до покупця.

Іншим правовим наслідком вчинення договору купівлі-продажу є отримання продавцем визначеної цим договором винагороди.

З наявної у матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного рестру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №98190965 від 22.09.2017 вбачається, що право власності на будівлі і споруди по вулиці Саранській, 61 у місті Дніпрі перейшло від 1-го відповідача до 2-го відповідача на підставі договору купівлі-продажу будівель та споруд від 22.02.2016, серія та номер: 387.

На виконання умов договору продавець (1-й відповідач) передав, а покупець (2-й відповідач) прийняв продане у власність 22.02.2016 нерухоме майно - будівлі та споруди, розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Саранська, буд. 61, про що свідчить складений та підписаний відповідачами акт приймання-передачі нерухомого майна від 22.02.2016 (т. 1, а.с. 73).

У свою чергу, 2-й відповідач платіжним доручення №111 від 11.03.2016 (т. 1, а.с. 74) сплатив 1-му відповідачу 123896,96 грн вартості нерухомого майна, обумовленої розділом 2 даного договору.

Отже, зазначеними вище доказами підтверджується як факт переходу до 2-го відповідача права власності на нерухоме майно за оспорюваним договором, так і факт оплати останнім 1-му відповідачу вартості проданого майна.

У п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" розяснено, що у разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Позивачем не надано суду будь-яких доказів наявності у відповідачів такого умислу.

Обізнаність або необізнаність 1-го відповідача про наміри позивача звернутись з позовом до суду про стягнення боргу за відсутності встановлених Законом, судом або договором обмежень відчуження майна не є правовою підставою для визнання правочину недійсним.

Тим більше, що за даними, зазначеними позивачем у позовній заяві, спірний договір укладено відповідачами після прийняття рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області від 15.02.2016 у справі №200/14506/14-ц, яким відмовлено кредитору в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ПрАТ "Геркулес", та за три тижні до постановлення ухвали господарського суду Донецької області від 14.03.2016 про порушення провадження у справі №905/1051/16 за позовом банку до ПрАТ "Геркулес" та ПП "Український продукт" про стягнення заборгованості.

Крім того, не є належною правовою підставою для визнання правочину недійсним факт невиконання особою свого договірного зобов'язання щодо повідомлення контрагента протягом п'яти днів про факт такого відчуження.

По-перше, наведені у позовній заяві міркування позивача щодо можливих мотивів укладення 1-м відповідачем оспорюваного договору не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки останній, як власник майна, є носієм права вільно на свій власний розсуд розпоряджатись належним йому майном, а також, як суб'єкт господарювання, має право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству.

По-друге, позивачем не підтверджено того, що укладення оспорюваного договору є такою зміною, яка може вплинути на виконання 1-м відповідачем зобов'язань перед позивачем за договором поруки. З огляду на оплатний характер укладеного відповідачами договору у суду відсутні підстави вважати, що вчинення цього правочину негативно вплинуло на майновий стан 1-го відповідача, а відповідно, і стверджувати про виникнення у 1-го відповідача зобов'язання перед позивачем, визначеного пунктом 2.1.2 договору поруки.

Таким чином, твердження позивача про фіктивність укладеного відповідачами договору купівлі-продажу будівель та споруд від 22.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б.С., не відповідає дійсним обставинам справи та не підтверджується наявними в ній доказами.

Правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

При цьому, статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 73 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що укладений відповідачами договір купівлі-продажу будівель та споруд від 22.02.2016, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б.С., містить ознаки фіктивності.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто в силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, а, отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

За висновками постанови від 21.03.2018 Великої Палати Верховного Суду у справі №760/14438/15-ц у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Таким чином, враховуючи, що позивач не довів належними та допустимими доказами тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного правочину недійсним та настання відповідних юридичних наслідків, та зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість і недоведеність.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 5286,00 грн та за подання заяви про забезпечення позову в сумі 920,50 грн покладаються на позивача. В частині судових витрат на професійну правничу допомогу, заявлених 1-м відповідачем до стягнення з позивача, розподіл судом не здійснюється у зв'язку з відсутність у матеріалах справи доказів їх понесення 1-м відповідачем.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

В судовому засіданні відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано - 08.02.2019.

Суддя В.Д. Воронько