ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2019 р. м. Київ Справа№ 910/9396/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Кравчука Г.А.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу: від позивача: згідно протоколу судового засідання від відповідача: згідно протоколу судового засідання від третьої особи -1: згідно протоколу судового засідання від третьої особи -2: згідно протоколу судового засідання від третьої особи -3: згідно протоколу судового засідання
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Мост"
на рішенняГосподарського суду міста Києва
від 24.10.2018
суддяЧинчин О.В.
повний текст складено 31.10.2018
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Мост", м. Київ
допублічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", м. Київ
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 1) приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, м. Київ 2) Солом'янський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного управління юстиції у місті Києві, м. Київ 3) товариство з обмеженою відповідальністю "Інвест плюс", м. Київ
провизнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Мост" (надалі- позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (надалі - відповідач) про визнання виконавчого напису № 21515 від 05.10.2017, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем про звернення стягнення на нежилі приміщення внаслідок виникнення заборгованості по кредитному договору від 11.04.2008, таким, що не підлягає виконанню.

Позов обґрунтований тим, що виконавчий напис здійснено приватним нотаріусом з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, напис вчинено за вимогами відповідача, з дня виникнення права на які минуло більше одного року, що є порушенням ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та підпункту 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок). Позивач також стверджував, що нотаріус не перевірив безспірність заборгованості.

Крім того, позивачем наголошено, що у рішенні Господарського суду міста Києва від 08.08.2011 року по справі № 56/80 встановлено, що банком було направлено на адресу позивача претензію № 08.4-09/67-500 від 18.02.2011 з вимогою погасити існуючу заборгованість за кредитом, відсотками за користування кредитними коштами та комісії, а тому відповідач мав право звернутися до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису не пізніше одного року з дня виникнення права вимоги, а саме не пізніше лютого 2012 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 у справі № 910/9396/18 у задоволенні позову відмовлено; скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2018 року у справі № 910/9396/18.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано недоведеністю позивачем порушення річного строку для вчинення спірного виконавчого напису з моменту виникнення у стягувача права вимоги до боржника. Також суд першої інстанції вказав, що наявність заборгованості позивачем перед банком за спірний період з 01.12.2016 по 23.08.2017 за кредитним договором не спростована.

Не погодившись із вказаним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Мост" (надалі-скаржник) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

У доводах апеляційного оскарження позивач вказав, що виконавчий напис від №21515 від 05.10.2017 вчинено приватним нотаріусом з порушенням вимог ст. 88 Закону України "Про нотаріат", оскільки, напис вчинено за вимогами відповідача, з дня виникнення права на які минуло більше одного року; позивач посилаючись на встановлений факт у рішенні Господарського суду міста Києва від 08.08.2011 №56/80 вказує, що банком було направлено на адресу позивача претензію № 08.4-09/67-500 від 18.02.2011р. з вимогою погасити існуючу заборгованість за кредитом, а тому відповідач мав право звернутися до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису не пізніше одного року з дня виникнення права вимоги, а саме не пізніше лютого 2012 року; крім того, позивач вважає, що місцевий господарський суд у судовому рішенні порушив вимоги ст.ст. 14, 86, 238 ГПК України, оскільки позивач не просив досліджувати законність виконавчого напису з врахуванням висновків за рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2011 №56/80.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 у справі № 910/9396/18 задоволено заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Мост" та поновлено строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження у даній справі, розгляд апеляційної скарги призначено на 28.01.2019; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 у справі № 910/9396/18 до закінчення її перегляду в апеляційному порядку.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2019 у справі № 910/9396/18 відкладено розгляд апеляційної скарги на 06.02.2019.

05.02.2019 на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання, в якому останній просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 у справі №910/9396/18 залишити без змін, як таке, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, у вказаному клопотанні відповідач просив апеляційний суд розглянути справу за відсутності представника банку, у зв'язку із неможливістю явки представника через його участь у судовому засіданні в Печерському районному суді м. Києва.

Щодо поданого публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" клопотання суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про електронний цифровий підпис" електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) - частина перша ст. 3 Закону України "Про електронний цифровий підпис".

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону України Закону України "Про електронний цифровий підпис" електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів.

Пунктом 1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Держаної судової адміністрації України № 28 від 20.02.2013, документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа в паперовій формі.

В судовому засіданні адвокат скаржника вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив апеляційну скаргу задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 скасувати та прийняти нове про задовлення позову.

Відповідач та треті особи 1, 2, 3 відзивів на апеляційну скаргу позивача не подали. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України).

Треті особи 1, 2, 3 в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Будь-яких заяв чи клопотань через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (канцелярію) від третіх осіб 1, 2, 3 до суду не надходило.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі-ГПК України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 42 ГПК України визначено, що учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання не була визнана обов'язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце (рекомендовані поштові повернення), дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у відсутності третіх осіб 1, 2, 3 за наявними у справі матеріалами.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення скаржника, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 11.04.2008 року між акціонерно - комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (назву змінено на публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк"), (кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТ ПЛЮС" (позичальник) було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № 10-29/6372,

Відповідно до п. 1 основних положень якого кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти в наступних валютах: гривня надалі за текстом - "кредитні послуги", „кредит", в межах загального ліміту, що встановлюється в базовій валюті гривня в сумі 2 764 875,00 (Два мільйони сімсот шістдесят чотири тисячі вісімсот сімдесят п'ять) гривень, надалі за текстом - "Загальний ліміт кредитування ", на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, а позичальник зобов'язується повертати Кредит у строки та на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, надалі за текстом - додаткові угоди, сплачувати проценти у розмірі, що визначатиметься у додаткових угодах до цього договору, але в будь-якому разі, не більше 16,0 (шістнадцять) процентів річних в гривні, а також сплачувати комісії у розмірі та у порядку, визначеному тарифами на Кредитні послуги, що містяться у додатку 1 до цього договору та є його невід'ємною частиною, надалі за текстом - тарифи. (а/с 17-28)

Відповідно до графіку погашення кредиту (додаток № 2 до додаткової угоди № 1 від 11.04.2008 ) товариство з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТ ПЛЮС" зобов'язалось погашати наявний кредит щомісяця рівними частинами в сумі 23 148,00 грн. з 05.05.2009 по 10.04.2018 (а/с 29)

11.04.2008 року між акціонерно - комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (назву змінено на публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк"), (іпотекодержатель), товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Мост" (іпотекодавець), яке є майновим поручителем товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТ ПЛЮС" (позичальник) було укладено іпотечний договір № 02-10/1383, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим №3450 (а/с 36-39)

Відповідно до п. 1.1 договору іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов'язань позичальника за основним зобов'язанням, укладеним між іпотекодержателем та позичальником, нерухоме майно, яким є:

- нежитлові приміщення з № 1 по № 19 (групи приміщень № 52 в літ. А) загальною площею 266,9 м2, що знаходяться за адресою: м. Київ, проспект Комарова Космонавта 14а (надалі предмет іпотеки -1). Право власності на вказаний предмет іпотеки належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченим 17.01.2006 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю., зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 14, відповідно до реєстраційного напису на правоустановлювальному документі, який зроблений 27 березня 2006 року Комунальним підприємством "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна", право власності зареєстроване за реєстровим № 7647п у реєстровій книзі № 127п-250.

- нежиле приміщення № 44, першого поверху (в літ. А, ), загальною площею 61,4 м2, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Металістів 9 (надалі предмет іпотеки - 2). Право власності на вказаний предмет іпотеки належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченим, 21.12.2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марініченко О.С., зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 2568, відповідно до реєстраційного напису на право установлювальному документі, який зроблений 12 квітня 2005 року Комунальним підприємством "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна", право власності зареєстроване за реєстровим № 1577-п у реєстровій книзі № д15п-101.

Згідно з п. 1.2. договору іпотеки, заставна вартість предмету іпотеки 1 за згодою сторін становить - 2 474 500,00 грн., а предмету іпотеки 2 - 1 212 000,00 грн.

У разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. (п.4.1 договору)

Згідно з п. 4.5 договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема, на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

З матеріалів справи вбачається, що 05.10.2017 року був вчинений виконавчий напис приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. за реєстровим № 21515 про звернення стягнення на нежилі приміщення з № 1 по № 19 (групи приміщень № 52) (в літ. А), загальною площею 266,9 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, проспект Комарова Космонавта, буд. № 14а та нежиле приміщення № 44, першого поверху (в літ. А, ), загальною площею 61,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Металістів, 9 (а/с 16). За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки запропоновано задовольнити частину вимог стягувача у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржником умов кредитного договору за період з 01.12.2016 по 23.08.2017 року, а саме: за частиною кредиту 1 - 5 762 616,10 грн. (з яких: за кредитом 2 120 684,73 грн., відсотках 2 912 981,36 грн., за комісіями 728 950,01 грн.); за частиною кредиту 2 - 1 544 365,30 грн. (з яких: за кредитом 350 000,00 грн., по відсотках 465 415,29 грн., за комісіями 728 950,01 грн.).

Таким чином, з наведеного вбачається, що 05.10.2017 приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис № 21515 та за рахунок нерухомого майна запропоновано стягнути з позивача на користь відповідача заборгованість в сумі 7 306 981,40 грн., яка складається з простроченої заборгованості по частині кредиту, відсотках, комісії за спірний період з 01.12.2016 по 23.08.2017 року.

В свою чергу, позивач за позовними вимогами вказав, що у рішенні Господарського суду міста Києва від 08.08.2011 року по справі №56/80 встановлено факт про те, що банком вже було направлено на адресу позивача претензію № 08.4-09/67-500 від 18.02.2011 з вимогою погасити існуючу заборгованість за кредитом, відсоткам за користування кредитними коштами та комісії.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач мав право звернутися до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису не пізніше одного року з дня виникнення права вимоги, а саме не пізніше лютого 2012 року. Таким чином, позивач вважає, що приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису порушено річний строк, визначений статті 88 Закону України "Про нотаріат".

Згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 88 Закону України "Про нотаріат" унормовано, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до пункту 3.1 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 (далі-Порядок), нотаріус вчиняє виконавчі написи: - якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; - за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 (пункт 3.2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Наявність спору про розмір заборгованості у суді на час вчинення виконавчого напису спростовує висновок суду про безспірність заборгованості боржника. (Аналогічна правова позиція У постанові Верховного Суду України від 04.03.2015 у справі № 6-27цс15)

Слід звернути увагу, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на час вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначено виключного переліку обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. (Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 6-887цс17)

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 320/8269/15-ц вказала, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. При цьому, лише та обставина, що у виконавчому написі зазначено більшу суму заборгованості за кредитом, ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору про розмір заборгованості. Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення зазначеної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, наведеній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.

Під час вирішення спору суд першої інстанції установив, 30.08.2017 року ПАТ "Укрсоцбанк" направило на адресу ТОВ "Компанія Мост", ТОВ "ІНВЕСТ ПЛЮС" вимогу № К/29.08/УСБ/ИНН/16 від 29.08.2017 року про усунення порушень шляхом сплати протягом 30-денного строку заборгованості по кредиту, відсоткам за користування кредитом та нарахованої неустойки, яка виникла станом на 23.08.2017 року, а також попереджено, що у разі невиконання цієї вимоги банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується копіями фіскальних чеків від 30.08.2017 р., копією відправки цінних листів за списком №1009, копією списку згрупованих поштових відправлень цінних листів, копіями описів вкладення у цінні листи від 30.08.2017 (а/с 103-108)

Будь-яких заперечень з боку ТОВ "Компанія Мост" у відповідь на надіслане повідомлення від 30.08.2017 року матеріали справи не містять.

Заявою б/н б/д ПАТ "Укрсоцбанк" звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. про вчинення виконавчого напису, якою просило звернути стягнення на нежилі приміщення з № 1 по № 19 (групи приміщень № 52) (в літ. А), загальною площею 266,9 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, проспект Комарова Космонавта, буд. № 14а та нежиле приміщення № 44, першого поверху (в літ. А, ), загальною площею 61,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Металістів, 9, власником яких є ТОВ "Компанія Мост", до якої були подані такі документи: іпотечний договір, копія кредитного договору, засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов'язання з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, оригінал розрахункового документа про надання послуг поштового зв'язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов'язання, довідка фінансової установи про ненадходження платежу; інформаційна довідка № 99065008 від 02.10.2017; інформаційна довідка №99065808 від 02.10.2017; документи стягувача, що підтверджують безспірність заборгованості боржника, та документи представника стягувача за довіреністю. (а/с 109-110)

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що банком при зверненні до нотаріуса було надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості, зазначена заборгованість позивача перед ПАТ "Укрсоцбанк" на час вчинення виконавчого напису була безспірною, а нотаріус діяв у межах норм чинного законодавства України, зокрема згідно Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172.

В результаті, 05.10.2017 приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис № 21515 та за рахунок нерухомого майна запропоновано стягнути з позивача на користь відповідача заборгованість в сумі 7 306 981,40 грн., яка складається з простроченої заборгованості по частині кредиту, відсотках, комісії за спірний період з 01.12.2016 по 23.08.2017 року.

Позивачем не спростовано відомості, надані банком на підтвердження розміру кредитної заборгованості за вказаний період, на підставі яких було вчинено спірний виконавчий напис, не надало суду контррозрахунку цієї заборгованості, доказів часткового чи повного погашення заборгованості або оспорювання її розміру в судовому порядку, як і не доведено відсутності правової підстави для вчинення виконавчого напису, порушення нотаріусом вимог чинного законодавства, а отже і наявності у позивача порушеного права, за захистом якого він звернувся із відповідним позовом до суду.

Натомість, як вже було зазначено, позивач неодноразово посилаючись на рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2011 №56/80 звертає увагу, що у вказаному судовому рішенні встановлено, те, що банком вже було направлено на адресу позивача претензію № 08.4-09/67-500 від 18.02.2011р. з вимогою погасити існуючу заборгованість за кредитом, відсоткам за користування кредитними коштами та комісії, а тому відповідач мав право звернутися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. з заявою про вчинення виконавчого напису не пізніше одного року з дня виникнення права вимоги, а саме не пізніше лютого 2012 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2011 року по справі №56/80 позовні витмоги задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредиту, при цьому спірний період, який досліджено в межах справи був з 05.05.2009 по 05.03.2011. Позивачем не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження сплати заборгованості, стягнутої за рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2011 року по справі № 56/80.

В той же час, суд апеляційної інстанції звертає увагу позивача, що згідно виконавчого напису нотаріуса від 05.10.2017 №2 1515 за рахунок нерухомого майна запропоновано стягнути з позивача на користь відповідача заборгованість в сумі 7 306 981,40 грн., яка складається з простроченої заборгованості по частині кредиту, відсотках, комісії, згідно погодженого сторонами графіку помісячного погашення кредиту (додаток №2 а/с 30-31) саме за період з 01.12.2016 по 23.08.2017 року.

Крім того, позивачем в процесі розгляду даної справи місцевим господарським судом, а також під час апеляційного перегляду даної справи, не надано доказів чи заперечень стосовно розрахунків заборгованості здійснених банком у спірний період, на які банком було звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом ініціювання вчинення виконавчого напису у порядку та спосіб, передбачений умовами іпотечного договору та чинним законодавством України.

Водночас, заявляючи даний позов, позивач повинен довести, що була відсутня правова підстава для вчинення спірного виконавчого напису, тобто факт відсутності порушеного права відповідача та відсутність підстав для захисту відповідного права шляхом стягнення кредитної заборгованості на підставі спірного виконавчого напису.

Так, строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюється з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (пункт 3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Пунктом 3.5 глави 16 Порядку визначено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999.

Отже, виходячи із наведених норм та, враховуючи обставини справи, спірними та такими, що підлягали вирішенню судами попередніх інстанцій є два питання: чи вчинено спірний виконавчий напис в межах річного строку з дня виникнення права вимоги у стягувача та чи підтверджували надані нотаріусу документи безспірність вимог до боржника (позивача).

Так, пунктом 2.3 глави 16 Порядку передбачено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору, здійснюється нотаріусом після спливу 30 днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Як зазначалось вище, пунктом 3.1 Порядку передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, зокрема, що з дня права вимоги у відносинах між підприємствами минуло не більше одного року, та п. 3.4 Порядку передбачено, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Відтак, наведений у розділі 3 Порядку річний строк для вчинення виконавчого напису пов'язується саме з виникненням у стягувача права вимоги до боржника, як вірно вказав суд першої інстанції, а не з виникненням у стягувача права на звернення до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису у зв'язку з невиконанням боржником чи іпотекодателем в тридцятиденний строк вимоги про усунення порушень.

Тобто, право вимоги у стягувача виникло з моменту неналежного виконання зобов'язання боржником у визначений договором строк.

Аналогічна правова позиція щодо відліку річного строку для вчинення виконавчого напису викладена у постановах Верховного Суду від 02.05.2018 № 910/3031/17, від 03.10.2018 № 910/3337/17.

Таким чином, встановивши, що право вимоги у стягувача виникає з моменту невиконання або неналежного виконання зобов'язання боржником у визначений строк, оскільки позивач не спростував, що заборгованість по вказаному періоду з 01.12.2016 по 23.08.2017 не настала або погашена, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що виконавчий напис від 05.10.2017 № 21515 був вчинений нотаріусом протягом року з дня виникнення у стягувача права вимоги до боржника відповідно до положень статті 88 Закону України "Про нотаріат".

Вищевказаним вказаним спростовуються доводи скаржника про вчинення виконавчого напису з порушенням присічного строку визначеного ст. 88 Закону України "Про нотаріат".

Крім того, посилання скаржника на те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2011 №56/80 встановлено факт, що банком вже було направлено на адресу позивача претензію № 08.4-09/67-500 від 18.02.2011 з вимогою погасити існуючу заборгованість за кредитом, а тому відповідач мав право звернутися до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису не пізніше одного року з дня виникнення права вимоги, тобто не пізніше лютого 2012 року не заслуговують на увагу, оскільки в межах виконавчого напису № 21515 від 05.10.2017 вказаний інший борговий період, а саме з 01.12.2016 по 23.08.2017, право вимоги по якому настало з врахуванням помісячного графіку погашення кредиту. (додаток № 2 а/с 30-31)

Інших доводів та доказів на підтвердження своєї правової позиції, які б слугували підставою для скасування судового рішення у даній справі позивачем не наведено.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи через призму ст. 86 ГПК України питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції бере до уваги висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014 зазначено: «Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).»

У справі що переглядається позивачеві було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків викладених за оскарженим рішенням. З огляду на викладене не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Мост" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 129, 240, 260-267, 273, 275,276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Мост" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 у справі № 910/9396/18 залишити без змін.

3. Справу № 910/9396/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 12.02.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

Г.А. Кравчук