ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року

м. Київ

Справа № 910/15831/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.

за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.

учасники справи:

позивач - Фізична особа-підприємець Курашов Олег Леонідович

представник позивача - Михайлюк Я.Б.

відповідач - Київська міська рада

представник відповідача - Пилипчук І.І.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Київської міської ради

на постанову Київського апеляційного господарського суду у складі Шаптали Є.Ю. - головуючого, Гончарова С.А., Скрипки І.М. від 15 серпня 2018 року та рішення Господарського суду міста Києва у складі Балац С.В. від 07 травня 2018 року

Історія справи

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. ФОП Курашов звернувся з позовом до Київської міської ради про визнання укладеної додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки на підставі ч.6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі".

2. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

2.1. 10.07.2003 Київська міська рада прийняла рішення № 638-26/798 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею (надалі - Рішення 638-26/798), яким, зокрема, затвердила проект відведення земельної ділянки ПП Курашову О.Д. для реконструкції, експлуатації та обслуговування комплексу короткочасного відпочинку на О. Жуків у Голосіївському районі м. Києва.

2.2. В подальшому, між відповідачем, як орендодавцем, та позивачем, як орендарем, на виконання Рішення 638-26/798 було укладений договір оренди земельної ділянки, зареєстрований 25.11.2004, відповідно до предмету якого відповідач за актом приймання-передачі передав, а позивач прийняв в оренду (строкове платне користування) спірну земельну ділянку.

2.3. Як визначено п. 1.2 Договору оренди земельної ділянки, об'єктом оренди відповідно до цього договору є земельна ділянка з наступними характеристиками:

- місце розташування - о. Жуків у Голосіївському районі м. Києва;

- розмір 0,6474 (нуль цілих і шість тисяч чотириста сімдесят чотири десятитисячних) га;

- цільове призначення - для реконструкції, експлуатації та обслуговування комплексу короткочасного відпочинку;

- кадастровий номер :90:332:0007.

2.4. За умовами договору спірну земельну ділянку надано ПП Курашову О.Л. в довгострокову оренду на 10 років, тобто

2.5. 21.08.2014 позивач звернувся до відповідача з клопотанням про поновлення договору оренди земельної ділянки (лист-повідомлення), до якого було додано проект додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки.

2.6. Проте, станом на момент розгляду справи судом першої інстанції, відповідачем не прийнято рішення за результатами розгляду клопотання позивача вказаного вище, а також протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки до позивача не надходив лист-повідомлення про заперечення у поновленні такого строку.

2.7. Крім того, третьою особою (листом від 07.09.2015 № 1) проінформовано позивача про відсутність заперечень проти поновлення договору оренди земельної ділянки, за умови відсутності заперечень відповідача, збереження цілісності межових знаків, виконання обов'язків землекористувача та інших умов договору, сплати пайової участі, вирішення всіх майново-правових питань. Третьою особою, також, був підготовлений та переданий відповідачу проект рішення відповідача про поновлення позивачу договору оренди земельної ділянки, проте відповідне рішення відповідачем не прийнято.

2.8. Вищезазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду.

3. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.05.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2018, позовні вимоги задоволено повністю.

3.2. Задовольняючи позовні вимоги, суди дійшли висновку, що позивачем були дотримані всі, встановлені статтею 33 Закону України "Про оренду землі", умови для поновлення договору оренди земельної ділянки, а саме:

- позивач до спливу строку дії договору оренди земельної ділянки (25.11.2014) повідомив відповідача (21.08.2014), повідомив відповідача про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк;

- до клопотання (листа-повідомлення) від 21.08.2014 позивач додав проект додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки;

- відповідач протягом місяця не повідомив позивача про наявність заперечень і своє рішення;

- позивач продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди земельної ділянки;

- позивач належним чином виконує свої обов'язки за договором оренди земельної ділянки.

3.3. Щодо тверджень скаржника в апеляційній скарзі, апеляційний господарський суд зазначив, що:

- предметом спору у даній справі є не питання укладення договору оренди земельної ділянки з позивачем, а питання пролонгації вже існуючого договору оренди земельної ділянки, тому посилання скаржника на статтю 16 Закону України "Про оренду землі" є необґрунтованими;

- стаття 33 Закону України "Про оренду землі" чітко регламентує порядок поновлення договору оренди землі;

- рішенням Господарського суду м. Києва від 09.10.2014 у справі № 910/12386/14, яке набрало законної сили, суд привів договір оренди земельної ділянки у відповідність до закону та встановив орендну плату у розмірі 3 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Крім того, відсутність заборгованості із сплати позивачем орендної плати за договором оренди земельної ділянки підтверджується наявними в матеріалах справи засвідченими копіями довідками ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві від 29.07.2015 № 13552/10/26-50-17-07-10 та від 22.02.2018 № 5926/К/26-15-13-05-19.

Разом з тим, позивачем замовлено виготовлення технічної документації з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки. На земельній ділянці знаходиться нерухоме майно, яке належить позивачу (декларація про готовність об'єкта до експлуатації від 14.04.2014 № КВ 83), питання сплати пайової участі вирішено (довідка про виконання умов пайової участі від 01.12.2017 № 050/08-9990), третя особа не заперечує проти поновлення Договору оренди земельної ділянки.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги

4.1. Не погоджуючись з вказаними рішеннями, Київська міська рада подала касаційну скаргу, у якій просить оскаржувані рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Аргументи учасників справи

5. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (узагальнено)

5.1. Доводи касаційної скарги Київської міської ради зводяться до наступного:

- судом апеляційної інстанції не враховано, що позивач втратив переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк через те, що не належно виконував обов'язки за умовами спірного договору оренди земельної ділянки, що встановлено постановою Київського апеляційного господарського суду у справі №4/444-34/192 від 03.11.2015, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 03.04.2018. Наведена обставина була зазначена в апеляційній скарзі, проте не знайшла свого відображення в оскаржуваній постанові Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2018.

- позивач вимагає поновлення дії договору оренди без узгодження з орендодавцем істотних умов - розміру орендної плати, затвердженої рішенням Київської міської ради, яка є більшою за розмір, визначений у договорі оренди землі.

6. Позиція ФОП Курашова О.Л., викладена у відзиві на касаційну скаргу

6.1. ФОП Курашова О.Л. заперечує повністю щодо змісту і вимог касаційної скарги Київської міської ради, оскільки вважає оскаржувані рішення ухвалені законно та обґрунтовано, із всебічним і повним з'ясуванням всіх фактичних обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому касаційна скарга Київської міської ради на вказані судові акти є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Позиція Верховного Суду

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

7.1. Здійснивши перевірку оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, з огляду на наступне.

7.2. Відповідно до положень статті 238 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) рішення суду складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

7.3. Згідно приписів підпункту "в" пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із обов'язковим зазначенням в останній мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

7.4. У відповідності до положень частини 3 статті 86 ГПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

7.5. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування, з огляду на яке ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення є порушенням рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

7.6. Вирішуючи спір по суті, господарські суди повинні зазначити, зокрема, докази, на підставі яких прийнято рішення, доводи, за якими господарський суд відхилив докази сторін, законодавство, яким господарський суд керувався, приймаючи судове рішення, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи щодо суті спору, чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду та висновки за результатами розгляду позовної заяви, апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд, приймаючи відповідне судове рішення.

7.7. При цьому рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються, чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин, яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

7.8. Крім того, викладене вище узгоджується зі змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, та з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яку відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" українські суди повинні застосовувати при розгляді справ.

7.9. Так, відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

7.10. У справі Руїс Торіха проти Іспанії, ЄСПЛ зазнчає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року). Водночас, необхідно враховувати, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27 вересня 2001 року).

7.11. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право кожного на справедливий суд. Одним із практичних відображень права на справедливий суд є норма статті 86 ГПК України, якою встановлено засади оцінки доказів. Така оцінка повинна ґрунтуватися на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

7.12. Невідповідність дій суду зазначеній вище нормі тягне за собою сумнів у загальній справедливості здійснення правосуддя та підриває авторитет правосуддя у країні.

7.13. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суди мають також враховувати практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справах «Проніна проти України» (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), Трофимчук проти України (рішення ЄСПЛ від 28.10.2010), де ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Водночас, Верховний Суд зазначає, що такий висновок Європейського суду з прав людини звільняє суди від обов'язку надавати детальну відповідь на кожен аргумент скаржника, проте не свідчить про можливість взагалі ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі.

7.14. Як зазначає скаржник у своїй касаційній скарзі, судом апеляційної інстанції не враховано, що позивач втратив переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк через те, що не належно виконував обов'язки за умовами спірного договору оренди земельної ділянки, що встановлено постановою Київського апеляційного господарського суду у справі №4/444-34/192 від 03.11.2015, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 03.04.2018. Наведена обставина була зазначена в апеляційній скарзі, проте не знайшла свого відображення в оскаржуваній постанові Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2018.

7.15. Аналіз мотивувальної частини постанови суду апеляційної інстанції свідчить про те, що суд апеляційної інстанції взагалі проігнорував вказаний довід, в свою чергу, задовольняючи позовні вимоги по ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки вказаному рішенню та не дослідив питання того, чи стосується воно процедури поновлення договору по ч. 6 ст. 33 або реалізації переважного права по ч. 1-5 ст. 33 вказаного Закону.

7.16. Вищезазначені обставини свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме ст.ст. 86, 238, 282 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

7.17. Враховуючи вказані процесуальні порушення суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вважає за необхідно застосувати приписи п. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 310 ГПК України, згідно яких підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

7.18. Згідно приписам ч. 4 ст. 310 справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

7.19. Враховуючи викладене, постановлені у справі судові рішення не можна визнати законними і обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню.

7.20. Відповідно до ст. 300 ГПК України Верховний Суд розглядає справи за правилами перегляду судових рішень у касаційному порядку, тому не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

7.21. Таким чином, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи місцевим господарським судом та під час здійснення апеляційного провадження.

7.22. Згідно п. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази.

7.23. Згідно приписам ч. 4 ст. 310 справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

7.24. З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню підлягає частково, а справа має бути передана на нових розгляд до суду апеляційної інстнації, згідно ст. 129 ГПК України, розподіл судових витрат зі справи, у тому числі сум судового збору за подання скарги про перегляд рішення в апеляційному і у касаційному порядку, має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

7.25. Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Київської міської ради задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 15 серпня 2018 року у справі № 910/15831/17 скасувати.

3. Справу направити до Північного апеляційного господарського суду на новий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Суховий В.Г.