ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2019 р. Справа№ 910/88/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В

суддів: Коротун О.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 довіреність № Д-14/19 від 02.01.2019;

від позивача: ОСОБА_3 довіреність № Д-16/19 від 02.01.2019;

від відповідача: ОСОБА_4 директор,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Київгаз

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2018 (дата підписання повного тексту 02.04.2018)

у справі №910/88/18 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Київгаз

до Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Газсервіс

про стягнення коштів

Встановив

Публічне акціонерне товариство Київгаз (далі позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Газсервіс (далі відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 3321294,23 грн основного боргу та 3237928,69 грн курсової різниці.

Позивач 06.02.2016 року подав суду заяву про зміну предмету позову, в якій просив стягнути з відповідача 3 321294,23 грн збитків (балансова вартість кранів) і 3237928,69 грн збитків (курсова різниця).

Суд першої інстанції, перевіривши дотримання позивачем вимог ч.ч. 3, 5 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України прийняв заяву про зміну предмету позову до розгляду своєю ухвалою від 06.03.2018 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем для виконання робіт за договором підряду на заміну виключаючих пристроїв ввідних газопроводів житлових будинків на сучасні шарові крани від 18.03.2014 №225 було передано відповідачу матеріальні цінності (крани кульові газові) у кількості 1 553 шт., з яких відповідачем встановлено 710 шт.; 20.02.2017 позивач звернувся до відповідача з вимогою №386/09, в якій просив повернути невикористані в роботі шарові крани у кількості 843 шт., а у разі неможливості їх повернення в натурі відшкодувати вартість втрачених матеріальних цінностей відповідно до їх реальної вартості, яка складає 6 559 222,92 грн, проте відповідач вказану вимогу позивача залишив без задоволення, що і стало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.03.2018 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з винесеним рішенням, Публічне акціонерне товариство Київгаз звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2018 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема суд першої інстанції неправомірно відмовив позивачу у задоволенні клопотання щодо призначення у справі проведення звірки взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем за договором №255 та щодо проведення звірки використання отриманих відповідачем матеріальних цінностей.

Крім того, скаржник зазначив, що матеріали справи містять видаткові накладні, зокрема від 22.09.2014 №22 і від 04.12.2014 №75, які є належними та допустимими доказами позовних вимог позивача про стягнення коштів за завдані збитки.

Разом з цим, суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано не прийняв в якості належних та допустимих доказів в обґрунтування факту передачі відповідачу шарових кранів виробництва Угорщини по актам приймання-передачі матеріальних цінностей за договором №225 від 01.04.2014 року №1, від 15.04.2014 року №2, від 16.05.2014 року №3, від 07.07.2014 року №4, від 14.07.2014 року №5 і від 28.07.2014 року №6.

Також, скаржник вказав, що суд першої інстанції при відмові в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача курсової різниці не врахував, що позивач придбав за зовнішньоекономічним контрактом шарові крани виробництва Угорщини.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ Київгаз.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2018 року призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

В процесі розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції від позивача та відповідача надійшли клопотання про призначення судової почеркознавчої та технічної експертиз.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2018 року було призначено у справі судову почеркознавчу експертизу та експертизу друкарських форм і зупинено провадження у справі до надання висновку експерта.

30.08.2018 року до суду надійшов лист Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №15938/18-33 від 28.08.2018 разом з матеріалами справи №910/88/18, клопотанням судового експерта щодо надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи та рахунком на оплату вартості даної експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2018 року поновлено провадження у справі, на виконання клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення дослідження, зобовязано ПАТ Київгаз до дня слухання справи надати суду штамп ПАТ Київгаз Складський сектор №1 для відібрання в судовому засіданні зразків відтисків вказаного штампу та зобовязано ПАТ Київгаз до дня слухання справи надати суду докази оплати судової експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.09.2018 року відкладено розгляд справи на 20.09.2018 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2018 року зупинено провадження у справі №910/88/18 на час проведення судової почеркознавчої експертизи та експертизи друкарських форм, призначеної ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2018 року та до отримання висновку експерта та повернення матеріалів справи.

25.06.2018 року на виконання Указу Президента України №454/2017 від 29.12.2017 року "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах", яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто ОСОБА_5.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 року в газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

22.11.2018 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз до суду надійшов висновок експерта №15938/18-33/21712-21739/18-33 за результатами проведення судово-технічної експертизи документів у справі №910/88/18 та висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 06.11.2018 №15936/15937/18-32.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 22.11.2018 року, справу №910/88/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Чорногуз М.Г., Коротун О.М.

Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Київгаз на рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2018 року у справі № 910/88/18 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Чорногуз М.Г., Коротун О.М. своєю ухвалою від 03.12.2018 року.

У судовому засіданні 28.01.2019 року апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду першої інстанції залишити без змін а скаргу без задоволення.

Крім того, представник відповідача у додаткових поясненнях зазначив, що апелянтом не спростовано жодними належними та допустимими доказами, що 12.06.2014 року між сторонами у справі було укладено аналогічний договір підряду на заміну виключаючи пристроїв ввідних газопровідних житлових будинків на сучасні шарові крани №529. Разом з цим, відповідач вказав, що керівник Товариства з обмеженою відповідальністю «НВП «Газсервіс» ОСОБА_4 власноручно акти приймання-передачі матеріальних цінностей (на підставі яких ґрунтуються позовні вимоги) не підписував.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Київгаз» без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 18.03.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Газсервіс» (підрядник) і Публічним акціонерним товариством «Київгаз» (замовник) було укладено Договір підряду на заміну виключаючи пристроїв ввідних газопроводів житлових будинків на сучасні шарові крани №255, (далі договір №255) відповідно до умов якого, підрядник, за завданням замовника, на свій ризик зобовязується власними та/або залученими засобами, з використанням власного матеріалу, виконати і здати замовнику роботи із заміни виключаючих пристроїв ввідних газопроводів житлових будинків на сучасні шарові крани у визначений договором строк, а замовник зобовязаний координувати виконання робіт, прийняти закінчені роботи в установленому порядку та оплатити їх на умовах договору №225.

Згідно п. 3.1 договору№255, ціна останнього становить 4970000,00 грн, у тому числі ПДВ 20% 828 333,33 грн.

Відповідно до п. 4. 1 договору №255 розрахунки за договором проводяться шляхом попередньої оплати у сумі 4 500 000 грн, у тому числі ПДВ 20% 750 000,33 грн, протягом пяти банківських днів з моменту підписання сторонами договору №255.

Підрядник бере на себе обовязок розпочати виконання обумовлених договором робіт упродовж 5 (пяти) банківських днів, з дня отримання від замовника авансового платежу у повному обсязі відповідно до пункту 4.1 договору (п. 5.1 договору №255).

Згідно п. 5.2 договору №255 підряд зобовязується закінчити виконання робіт, передбачених договором, у строк до 31.12.2014 року, з урахуванням календарного плану виконання робіт (додаток №3 до договору №255).

Приймання-передача виконаних робіт за договором відбувається на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт (пункт 5.6 договору №255 ).

Згідно п. 10.1 договору, останній набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2014 року, а в частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх договірних зобовязань

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до графіка виконання робіт із заміни виключаючих пристроїв ввідних газопроводів житлових будинків на сучасні шарові крани (додаток №3 до договору №255) за три квартали 2014 року відповідач мав встановити 710 штук кранів.

Згідно з актами приймання виконаних будівельних робіт за вересень і грудень 2014 року відповідачем було встановлено позивачу 710 штук кранів.

Акти підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб.

Так за твердженням позивача, на виконання умов договору №255 позивачем було передано відповідачу без переходу права власності, а відповідачем прийнято від позивача матеріальні цінності (шарові крани) у кількості 1553 штуки, що підтверджується актами приймання-передачі і видатковими накладними.

Оскільки відповідачем було встановлено лише 710 штук кранів, то невикористані крани у кількості 843 штуки відповідач мав повернути позивачу. Проте, відповідач 843 штуки кранів не повернув.

Крім того, як правильно встановлено судом першої інстанції, 12.06.2014 року між сторонами було укладено договір №529 на заміну відключаючи пристроїв ввідних газопроводів житлових будинків на сучасні шарові крани (далі договір №529), відповідно до умов якого підрядник, за завданням замовника, на свій ризик зобовязується власними та/або залученими силами виконати і здати замовнику роботи з заміни відключаючих пристроїв ввідних газопроводів житлових будинків на сучасні шарові крани у визначений Договором №529 строк, а замовник зобовязаний координувати виконання робіт, прийняти закінчені роботи в установленому порядку та оплатити їх на умовах договору №529.

Згідно з графікою виконання робіт із заміни виключаючих пристроїв ввідних газопроводів житлових будинків на сучасні шарові крани (додаток №3 до договору №529) за червень, ІІІ і ІV квартали 2014 року відповідач мав встановити 768 штук кранів.

Відповідно до актів приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2014 року і травень 2016 року відповідачем було встановлено позивачу 768 штук кранів.

Акти підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб.

Листом від 30.05.2016 №1115/14 позивач повідомив відповідача про те, що згідно із зведеною інформацією про рух товарно-матеріальних цінностей та актами виконаних робіт за договорами №255 і №529 було використано 1478 штук кранів. Станом на 30.05.2016 року залишок невикористаних шарових кранів становить 75 штук загальною сумою 248 507,30 грн. Товариство просило терміново провести відповідну звірку техніко-матеріальних цінностей, наданих за договорами №225 і №529, та протягом трьох днів повернути у власність у власність позивача.

Відповідач листом від 12.07.2016 року №1/12 повідомив позивача про те, що: ним були проведені роботи із встановлення (заміни) домових кранів; на сьогоднішній день різниця між встановленими кранами та переліком наданим Підприємством становить 75 штук; у звязку з викладеним, відповідач просив позивача провести спільну інвентаризацію адрес, на яких проводилися дані види робіт з метою виявлення відсутніх кранів.

Листом від 01.08.2016 року №1697/14 позивач запропонував відповідачу направити до Товариства уповноваженого освіченого фахівця Підприємства з відповідною довіреністю та необхідними документами для проведення взаємозвірки (спільної інвентаризації).

У вимозі від 20.02.2017 року №386/09 позивач вимагав повернути 75 штук невикористаних шарових кранів, а у разі неможливості їх повернення відшкодувати вартість втрачених матеріальних цінностей відповідно до реальної вартості втраченого майна.

Листами від 28.02.2017 року №1/28 та від 01.03.2017 року №2/1 відповідач, за результатами розгляду вимоги позивача від 20.02.2017 року №386/09, повідомило останнього, що листом від 15.01.2017 року №1/15 відповідач інформував позивача про те, що у відповідності до положень статті 9 Закону України Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні єдиним належним доказом здійснення господарських операцій, у тому числі отримання матеріальних цінностей, є первинні документи, а саме: акти приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей та довіреності на отримання відповідних товарно-матеріальних цінностей, інші документи, визначені чинним законодавством України; у вимозі позивача відсутні посилання на документи, які б свідчили про обовязок відповідача повернути чи компенсувати вартість перелічених товарно-матеріальних цінностей, а тому вона не підлягає задоволенню.

30.05.2017 позивач в свою чергу звернувся до відповідача з вимогою №1691/09, в якій вимагав протягом 7 днів від дати отримання повернути отримані від позивача за актами приймання-передачі та видатковими накладними матеріальні цінності та невикористані в роботах за договором шарові крани у кількості 843 штуки, а у разі неможливості повернути в натурі шарові крани (згідно з переліком моделей та кількості) відшкодувати вартість втрачених матеріальних цінностей відповідно до їх реальної вартості втраченого майна, яка складає 6 559 222,92 грн.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що позивач у 2017 році звертався до суду з позовною заявою від 10.03.2017 №589/09 про зобовязання відповідача повернути позивачу залишки шарових кранів у кількості 75 штук, або стягнути з відповідача 298208,81 грн вартості не повернутих шарових кранів.

Відповідно до інформації з автоматизованої системи Діловодство спеціалізованого суду ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2017 (суддя Маринченко Я.В.) позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Київгаз» і додані до неї документи повернуто без розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 840 Цивільного кодексу України, якщо робота виконується частково або в повному обсязі з матеріалу замовника, підрядник відповідає за неправильне використання цього матеріалу. Підрядник зобов'язаний надати замовникові звіт про використання матеріалу та повернути його залишок.

Якщо робота виконується з матеріалу замовника, у договорі підряду мають бути встановлені норми витрат матеріалу, строки повернення його залишку та основних відходів, а також відповідальність підрядника за невиконання або неналежне виконання своїх обов'язків.

Згідно п. 1.1 договору №225, підрядник, за завданням замовника, на свій ризик зобовязується власними та/або залученими засобами, з використанням власного матеріалу, виконати і здати замовнику роботи із заміни виключаючих пристроїв ввідних газопроводів житлових будинків на сучасні шарові крани.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, договір №225 не містить умов щодо виконання відповідачем робіт з матеріалу замовника, строків повернення позивачу залишків такого матеріалу, а також відповідальності підрядника за невиконання або неналежне вказаних зобовязань.

Як на доказ отримання відповідачем від позивача матеріальних цінностей (шарових кранів) у кількості 1 553 шт. позивач посилається на акти приймання-передачі матеріальних цінностей за договором №225 від 01.04.2014 року №1, від 15.04.2014 року №2, від 16.05.2014 року №3, від 07.07.2014 року №4, від 14.07.2014 року №5 і від 28.07.2014 року №6, та видаткові накладні від 22.09.2014 року №22 і від 04.12.2014 року №75.

З вказаних актів вбачається, що вони були підписані Товариством в особі першого заступника голови правління з економічних питань та інвестицій ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності від 20.11.2013 року №Д-91/13 та Підприємством в особі директора ОСОБА_5, який діє на підставі статуту.

Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником Підприємства з 12.03.2014 року і станом на день прийняття оскаржуваного рішення є ОСОБА_4.

Так, 12.03.2014 ОСОБА_7 передав свою частку у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Газсервіс» на користь ОСОБА_4, про що скаржник сам зазначає в апеляційній скарзі.

Позивач у своїх поясненнях, зазначив про те, що ОСОБА_5 було помилково зазначено в актах як директора Підприємства, а наявний у таких актах підпис уповноваженої особи відповідача є підписом директора ОСОБА_4

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що акти приймання-передачі матеріальних цінностей за договором №225 від 01.04.2014 року №1, від 15.04.2014 року №2, від 16.05.2014 року №3, від 07.07.2014 року №4, від 14.07.2014 року №5 і від 28.07.2014 року №6 підписані різними датами, що виключає можливість помилкового зазначення невірного прізвища та ініціалів директора Підприємства.

Крім того, підпис від імені директора Товариства ОСОБА_4, який міститься в договорі №225, актах приймання виконаних будівельних робіт за договором №225 за вересень і грудень 2014 року, договорі №529 і актах приймання виконаних будівельних робіт за договором №529 за грудень 2014 року і травень 2016 року, є іншим ніж наявний в актах приймання-передачі матеріальних цінностей за договором №225 від 01.04.2014 року №1, від 15.04.2014 року №2, від 16.05.2014 року №3, від 07.07.2014 року №4, від 14.07.2014 року №5 і від 28.07.2014 року №6.

Що ж до довіреностей від 22.09.2014 №11 і від 04.12.2014 №23, виданих на отримання від позивача цінностей, то наявний на них підпис від імені директора ОСОБА_4 ідентичний підпису, який наявний на актах від 01.04.2014 року №1, від 15.04.2014 року №2, від 16.05.2014 року №3, від 07.07.2014 року №4, від 14.07.2014 року №5 і від 28.07.2014 року №6.

З огляду на викладене, суд першої інстанції не приймав зазначені документи, як докази, що підтверджують передачу позивачем і отримання відповідачем матеріальних цінностей (шарових кранів) у кількості 1 553 шт.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що в процесі розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції від позивача та відповідача надійшли клопотання про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи.

Вказані клопотання обґрунтовані тим, що між сторонами у справі існують суперечності щодо підписання актів приймання-передачі матеріальних цінностей за договором від 18.03.2014 р. №225, а саме: від 01.04.2014 р. №1, від 15.04.2014 №2, від 16.05.2014 р. №3, від 07.07.2014 р. №4, від 14.07.2014 р. №5, від 28.07.2014 р. №6 в графі від підрядника - ОСОБА_4.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2018 призначено у даній справі судову почеркознавчу експертизу та експертизу друкарських форм, на вирішення якої були поставлені наступні питання:

- чи виконано підпис від імені керівника ТОВ НВП Газсервіс ОСОБА_4, в тексті актів приймання-передачі матеріальних цінностей за договором від 18.03.2014 року №225, а саме: від 01.04.2014 року №1, від 15.04.2014 року №2, від 16.05.2014 року №3, від 07.07.2014 року №4, від 14.07.2014 року №5, від 28.07.2014 року №6 в графі від підрядника, видаткових накладних №22 від 22.09.2014 року, №75 від 04.12.2014 року, а також в тексті довіреностей: від 22.09.2014 року №11, від 04.12.2014 року №23 в графі керівник підприємства, самим ОСОБА_4?

- чи нанесено відтиск печатки (штампа, факсиміле) на актах приймання-передачі матеріальних цінностей за договором від 18.03.2014 року №225, а саме: від 01.04.2014 року №1, від 15.04.2014 року №2, від 16.05.2014 року №3, від 07.07.2014 року №4, від 14.07.2014 року №5, від 28.07.2014 року №6, видаткових накладних №22 від 22.09.2014 року, №75 від 04.12.2014 року та на довіреностях від 22.09.2014 року №11, від 04.12.2014 року №23 однією і тією самою печаткою (штампом, факсиміле)?

- чи нанесено відтиск печатки (штампа, факсиміле) на актах приймання-передачі матеріальних цінностей за договором від 18.03.2014 року №225, а саме: від 01.04.2014 року №1, від 15.04.2014 року №2, від 16.05.2014 року №3, від 07.07.2014 року №4, від 14.07.2014 року №5, від 28.07.2014 року №6, видаткових накладних №22 від 22.09.2014 року, №75 від 04.12.2014 року та на довіреностях від 22.09.2014 року №11, від 04.12.2014 року №23 тією самою печаткою, що і на виконавчій документації ТОВ НВП Газсервіс до договору №225 від 18.03.2014 року?

22.11.2018 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз до суду надійшов висновок експерта № 15938/18-33/21712-21739/18-33 за результатами проведення судово-технічної експертизи документів у справі №910/88/18 та висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 06.11.2018 №15936/15937/18-32.

Висновком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 15938/18- 33/21712-21739/18-33 встановлено, що відтиски факсиміле підпису від імені ОСОБА_4 в акті прийому-передачі матеріальних цінностей № 1 від 01.04.2014 року за договором № 225 від 18.03.2014 року, акті прийому-передачі матеріальних цінностей № 2 від 15.04.2014року за договором № 225 від 18.03.2014 року, акті прийому-передачі матеріальних цінностей № 3 від 16.05.2014 року за договором № 225 від 18.03.2014 року, акті прийому-передачі матеріальних цінностей № 4 від 07.07.2014 року за договором № 225 від 18.03.2014 року, акті прийому-передачі матеріальних цінностей № 5 від 14.07.2014 року за договором № 225 від 18.03.2014 року, акті прийому- передачі матеріальних цінностей № 6 від 28.07.2014 року за договором № 225 від 18.03.2014 року, довіреності № 11 від 22.09.2014 року, довіреності № 23 від 04.12.2014 року нанесені одним і тим же факсиміле підпису, а саме: факсиміле підпису ОСОБА_4

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справа «Дульський проти України» від 01.06.2006 експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід'ємну частину судової процедури.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів

Тобто, для застосування факсимільного підпису для оформлення правочинів, вчинення інших господарських операцій, необхідна письмова згода сторін, яка може виразісатись, зокрема, в укладеній між сторонами письмовій угоді, в якій погоджується використання факсиміле і зразки справжнього та факсимільного підписів посадових осіб або представників сторін договору чи іншого документу

Так, умовами договору № 225, сторонами не було погоджено використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису.

Натомість пунктом 12.1 договору № 225 встановлено, що всі зміни, доповнення та додатки до даного договору дійсні лише у тому випадку, коли вони здійснені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені печатками з обох сторін.

Також, позивач зазначає, що в актах приймання виконаних будівельних робіт за договором №225 та в довідках про вартість виконаних будівельних робіт та витрат зафіксовано, що відповідач не придбавав встановлені шарові крани та не виставляв позивачу до відшкодування жодних витрат за придбання використаних шарових кранів.

Так, відповідно до актів приймання виконаних будівельних робіт за договором №225 за вересень і грудень 2014 року кулькові крани у кількості 710 шт. є витратами замовника, за якими відповідачем не було нараховано жодних сум.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, такі акти підтверджують той факт, що 710 шт. кулькових кранів були надані замовником, проте не підтверджує факт отримання відповідачем від позивача ще 843 шт. кранів.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України).

Таким чином, стягнення збитків є видом цивільно-правової відповідальності.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Разом з тим, матеріали справи не містять, а позивачем не надано ані суду першої інстанції. ані суду апеляційної інстанції, належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів наявності противної поведінки зі сторони відповідача, суми збитків, причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, а також вини останнього.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3321294,23 грн основної заборгованості.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3237928,69 грн курсової різниці, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, умовами договору №225 не передбачено стягнення такого виду сум як курсова різниця та не вказано на можливість застосування курсової різниці при проведенні розрахунків між сторонами. При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що з тексту довідок про вартість виконаних робіт, актів приймання виконання робіт випливає, що грошові зобовязання сторін виконувалися у гривні.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції при відмові в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача курсової різниці не врахував, що позивач придбав за зовнішньоекономічним контрактом шарові крани виробництва Угорщини, як безпідставне та таке, що спростовується вищевказаним.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що Північним офісом Держаудитслужби було проведено зустрічну звірку щодо документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювались між Публічним акціонерним товариством «Київгаз» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Газсерівіс» за період з 01.01.2012 року по 22.11.2016 року, про що складено відповідну довідку від 09.03.2017 року № 09-31/256 (копія міститься в матеріалах справи), якою досліджувались операції та розрахунки по договором від 18.03.2014 року № 225, і відповідно підтверджено відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Газсерівіс» будь-якої заборгованості перед Публічним акціонерним товариством «Київгаз» по договору від 18.03.2014 року № 225.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції неправомірно відмовив позивачу у задоволенні клопотання щодо призначення у справі проведення звірки взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем за договором №255 та щодо проведення звірки використання отриманих відповідачем матеріальних цінностей. Разом з цим, колегія суддів не приймає як належні та допустимі докази видаткові накладні від 22.09.2014 №22 та від 04.12.2014 №75.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Київгаз залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2018 року у справі №910/88/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи №910/88/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

ОСОБА_1

Дата складення повного тексту 06.02.2019 року.