ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2019 р. Справа№ 911/273/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Жук Г.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача-1: не з'явились;

від відповідача-2: ОСОБА_2 - особисто,

розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2

на рішення господарського суду Київської області від 27.04.2018 р. (повний текст складено 07.05.2018 р.)

у справі № 911/273/18 (суддя - Щоткін О.В.)

за позовом ОСОБА_3

до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_2

про визнання правочинів недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулась до господарського суду Київської області з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики № 07/2008 від 18.11.2008 р., та № 02/2011 від 01.12.2011 р., які укладені між відповідачами.

Рішенням господарського суду Київської області від 27.04.2018 р. у справі № 911/273/18 позовні вимоги задоволено повністю: визнано недійсними договори позики № 07/2008 від 18.11.2008 р., № 02/2011 від 01.12.2011 р., укладені між сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_2; стягнуто з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" на користь ОСОБА_3 1 762,00 грн. судового збору; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1 762,00 грн. судового збору.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначав, що договори позики № 07/2008 від 18.11.2008 та № 02/211 від 01.12.2011р. укладено відповідачами не для настання реальних наслідків, які полягають у використанні грошових коштів для господарської діяльності підприємства та отримання прибутку, а навпаки, уклавши оспорюваний договір № 07/2008 від 18.11.2008 р. товариство не тільки не отримало прибутку, а всупереч власним фінансовим інтересам набуло зобов'язання сплатити заборгованість в розмірі, що перевищує його активи та, як наслідок, в подальшому було переукладено договір позики на договір № 02/2011 від 01.12.2011 р. вже на суму, яка станом на 01.12.2011 р. значно перевищувала отриману початкову суму позики, що є підставами для визнання спірних правочинів недійсними згідно з ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України. У задоволенні клопотання про пропущення строку звернення з позовними вимогами до суду відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення господарського суду Київської області від 27.04.2018 р. у справі № 911/273/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує на те, що вирішення спорів про визнання недійсними правочинів, укладених з товариством, яке перебуває у банкрутстві розглядаються та вирішуються господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, без порушення інших справ у межах провадження у справі про банкрутство, а отже розгляд даного спору необхідно здійснювати в межах справи про банкрутство. Окрім цього, апелянта зазначав, що до спірних правовідносин слід застосувати положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (№ 2343-ХІІ), з огляду на які дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. За твердженням апелянта, оспорюванні правочини були укладені для настання реальних наслідків, що підтверджується їх виконанням з боку відповідача-2, у зв'язку з чим висновок суду першої інстанції про фіктивність правочинів ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

16.07.2018 р. до апеляційного господарського суду від апелянта надійшли додаткові пояснення та клопотання про витребування з господарського суду Київської області в якості письмового доказу матеріали справи № Б24/081-12 (т. 21).

В обґрунтування клопотання заявник вказував, що на підтвердження статусу кредитора по справі № Б24/081-12, і права на звернення до суду, позивачем додано до позовної заяви ухвалу господарського суду Київської області від 26.04.2017 р. у наведеній справі, проте такий доказ не був досліджений судом, у зв'язку з чим відповідач просив витребувати матеріали справи № Б24/081-12.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2018 р., у складі колегії суддів: Власов Ю.Л. (головуючий), Буравльов С.І., Андрієнко В.В., відкрито апеляційне провадження та розгляд справи призначено на 06.09.2018 р.

24.07.2018 р. до апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання про приєднання додаткових документів до матеріалів справи та клопотання про витребування у позивача оригіналів (для огляду) та належним чином завірених копій документів, з метою повного дослідження доказів в матеріалах справи, наступних документів: договорів позики № 07/2008 від 18.11.2008 р., № 02/211 від 01.12.2011 р., квитанцій до прибуткового касового ордеру № 27 від 18.11.2008 р. та № 28 від 01.12.2011 р., ухвали підготовчого засідання у справі № Б24/081-12 від 18.10.2012 р., ухвали господарського суду Київської області від 21.07.2014 р. у справі № Б24/081-12, висновок експерта № 168/14-45 від 20.03.2014 р. з поясненнями в якому кримінальному провадженні даний висновок досліджується і чи є по цьому кримінальному провадженні рішення яке набрало законної сили.

Згідно статті 81 Господарського процесуального кодексу, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

В матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії вищевказаних документів, окрім того в Єдиному державному реєстрі судових рішень (відомості якого є достовірними) наявні перелічені заявником ухвали, у зв'язку з чим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вказаних клопотань.

26.07.2018 р. до апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

30.07.2018 р. до апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив із запереченням на апеляційну скаргу.

05.09.2018 р. до апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

06.09.2018 р. до апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2018 р. оголошено перерву до 20.09.2018р.

20.09.2018 р. до апеляційного господарського суду від виконуючого обов'язки керівника розпорядника майна сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" Лінкевича О.М. надійшов відзив, в якому відповідач-1 погоджувався із доводами апеляційної скарги.

20.09.2018 р. до апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про місцезнаходження відповідача-1 та клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2018 р. відкладено розгляд справи на 11.10.2018 р.

У зв'язку з ліквідацією Київського апеляційного господарського суду відповідно до акту прийняття-передачі судових справ від 02.10.2018 р. справу № 911/273/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2018 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Жук Г.А., відкрито апеляційне провадження та розгляд справи призначено на 13.11.2018 р.

03.12.2018 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про відвід колегії суддів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2018 р. колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість заявленого відводу, у зв'язку з чим зупинено провадження у даній справі та матеріали справи передано для вирішення питання про відвід суддів у встановленому нормами процесуального законодавства порядку.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2018 р., у складі колегії суддів: Скрипка І.М. (головуючий), Тищенко А.І., Разіна Т.І., у задоволенні заяви позивача про відвід колегії суддів відмовлено, а матеріали справи повернуто колегії у складі: Руденко М.А. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Жук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2018 р. поновлено апеляційне провадження та розгляд справи призначено на 13.11.2018 р.

07.11.2018 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням у справі № 911/390/18.

12.11.2018 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшло клопотання про здійснення розгляду справи без участі його представника.

12.11.2018 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли пояснення у справі.

12.11.2018 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до перегляду судового рішення у подібних правовідносинах у справі № 911/390/18 у касаційному порядку.

Вказані клопотання про зупинення провадження у даній справі до перегляду судового рішення по справі № 911/390/18 у касаційному порядку, задоволенню не підлягають, оскільки Верховним Судом від 18.12.2018 р. у справі № 911/390/18 прийнято постанову, отже відсутні обставини, що зумовили звернення з клопотанням про зупинення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2018 р. розгляд справи відкладено на 18.12.2018 р.

04.12.2018 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли доповнення до пояснень у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2018 р. розгляд справи відкладено на 24.01.2019 р.

04.12.2018 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення справи № 361/1484/15-к про обвинувачення колишнього директора відповідача-1 ОСОБА_11 та ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень.

Зі змісту пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України випливає, що суд обов'язково зупиняє провадження у справі, зокрема, у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Наведене клопотання позивача про зупинення провадження у справі не підлягає задоволенню, оскільки судом не встановлено неможливості (зокрема, через наявність будь-яких перешкод) розгляду даної справи до вирішення справи № 361/1484/15-к. Водночас, процесуальній закон пов'язує можливість зупинення розгляду справи саме з неможливістю її розгляду до вирішення пов'язаної з нею справою, оскільки обставини, що входять до предмету доказування у даній справі, можуть бути встановлені господарським судом самостійно на підставі оцінки наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів не вважає, що перегляд справи у апеляційному порядку за наявними у справі матеріалами справи не може бути здійсненим судом самостійно.

04.12.2018 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли доповнення до пояснень у справі.

В судовому засіданні 24.01.2019 р. представник відповідача-2 просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Представники позивача та відповідача-1 не з'явились, хоча про час та місце слухання справи неодноразово повідомлялись належним чином, поважних причин неявки суду не повідомили. (а.с. 4-6 том 3). За висновками суду неявка представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін не визнавалась обов'язковою, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представників позивача та відповідача-1.

Заслухавши пояснення відповідача-2, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 18.11.2008 р. між ОСОБА_2 (позикодавець) та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" (позичальник) укладено договір позики № 07/2008 (а.с. 27 том 1), відповідно до умов якого позикодавець надає, а позичальник отримує термінову, поворотну позику, грошову суму в розмірі 182 100,00 грн., яку позичальник зобов'язується повернути позикодавцю до 19.11.2009 р. та сплатити відсотки в порядку, в розмірі та строки, передбачені даним договором.

Внаслідок неповернення позичальником за договором позики № 07/2008 від 18.11.2008 р. отриманої грошової суми, 01.12.2011 р. позикодавець звернулась до нього із претензією (а.с. 29 том 1) про повернення позики в розмірі 182 100,00 грн., а також нарахованих 980 963,40 грн. відсотків та 510 888,84 грн. пені, що разом склало 1 673 952,33 грн. У претензії, ОСОБА_2 також зазначала, що у разі неможливості повернення вказаної суми в повному розмірі є необхідність переукладення договору № 07/2008 шляхом укладення нового договору починаючи з 01.12.2011 р. на суму боргу 1 673 952,33 грн.

01.12.2011 р. між ОСОБА_2 (позикодавець) та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" (позичальник) укладено договір позики № 02/2011 (а.с. 31-32 том 1), відповідно до умов якого позикодавець надає, а позичальник отримує термінову, поворотну позику, грошову суму в розмірі 1 673 952,00 грн., яка виникла внаслідок несплати позичальником за договором позики № 07/2008 від 18.11.2008 р., яку він зобов'язується повернути до 01.12.2012 р. та сплатити відсотки в порядку, в розмірі та строки, передбачені даним договором.

За умовами пунктів 4, 8 договору, відсоткова ставка по позиці складає 36% річних, з виплатою щомісячно 3 процентів кожного першого числа, що складає 50 218,56 грн., а у разі несвоєчасного повернення позики і відсотків за користування позикою, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,1 % за кожен день прострочки. Пеня нараховується на залишок боргу по позиці і на несплачені відсотки.

Позивач, звертаючись з даними позовними вимогами, зазначав, що підставою для визнання договорів позики № 07/2008 від 18.11.2008 р. та № 02/2011 від 01.12.2011 р. недійсними є те, що вони не відповідають меті створення товариства, так як укладені з метою доведення відповідача-1 до стійкої фінансової неплатоспроможності та до банкрутства, що також підтверджується ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 р. у справі № 361/4035/17р.-к, та є підставою для визнання вказаних правочинів недійсними згідно ч. 1, 5 ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України. Окрім цього, договір від 01.12.2011 р. підлягає визнанню недійсним, ще з підстав відсутності достатнього обсягу повноважень на укладення вказаного правочину в момент його вчинення з боку директора сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" - ОСОБА_11, що не відповідає ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що договори позики № 07/2008 від 18.11.2008 р. та № 02/211 від 01.12.2011 р. укладено відповідачами не для настання реальних наслідків, які полягають у використанні грошових коштів для господарської діяльності підприємства та отримання прибутку, а навпаки, уклавши оспорюваний договір № 07/2008 від 18.11.2008 р. товариство не тільки не отримало прибутку, а всупереч власним фінансовим інтересам набуло зобов'язання сплатити заборгованість в розмірі, що перевищує активи та, як наслідок, в подальшому було переукладено договір позики на договір № 02/2011 від 01.12.2011 р. вже на суму, яка станом на 01.12.2011 р. значно перевищувала отриману початкову суму позики, що є підставами для визнання спірних правочинів недійсними згідно з ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Окрім того, відмовляючи в задоволенні клопотання про пропущення строку звернення до суду з позовними вимогами, суд першої інстанції зазначив про те, що про факт порушення свого права, позивач дізнався в 2017 році при розгляді справи № Б24/081-12 про банкрутство сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" та визнання ОСОБА_3 кредитором з грошовими вимогами до боржника, про що свідчить ухвала господарського суду Київської області від 26.04.2017 р., яка набрала законної сили.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

ОСОБА_3, не будучи стороною оспорюваних договорів, вказувала, що є заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, оскільки є кредитором боржника - сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс", грошові вимоги якого (заборгованість з виплати заробітної плати) визнані судом в межах справи про банкрутство № Б24/081-12, включені до реєстру вимог кредиторів (а.с. 72-85 том 1) та мають бути задоволені за рахунок активів боржника, а отже прийняті відповідачем-1 зобов'язання на підставі оспорюваних правочинів, у разі включення їх до реєстру вимог кредиторів, вплинуть на погашення кредиторських вимог позивача у процедурі банкрутства.

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. При цьому, ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину.

З огляду на наведене, для визнання зобов'язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 р. у справі № 361/4035/17р.-к (а.с. 23-26 том 1) щодо обвинувачення ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 219 Кримінального кодексу України, встановлено, що директор товариства сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс", реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на доведення керованого ним підприємства до стійкої фінансової неспроможності та доведення його до банкрутства, діючи умисно та протиправно, з корисливих мотивів, укладав протягом 2007-2009 років завідомо невигідні для інтересів та фінансового стану товариства угоди з іншими суб'єктами господарського права - фізичними та юридичними особами, зокрема, з ОСОБА_2, усвідомлюючи, що кероване ним товариство не в змозі здійснювати повернення отриманих від зазначених фізичних та юридичних осіб грошових коштів, та завідомо не плануючи виконання договірних зобов'язань перед ними, у зв'язку з чим створені суми кредиторської заборгованості, а також нарахована пеня сприятимуть доведенню керованого ним підприємства до стійкої фінансової неспроможності та доведенню його до банкрутства. При цьому, директор товариства ОСОБА_11 діяв з корисливих мотивів, іншої особистої заінтересованості та в інтересах третіх осіб, усвідомлюючи, що у випадку не повернення зазначеним юридичним та фізичним особам отриманих грошових коштів, та прийняттям судовими органами рішення щодо стягнення з товариства основної суми боргу, нарахованих відсотків та пені, які у подальшому в процесі процедури банкрутства підлягатимуть обов'язковому поверненню кредиторам та значно перевищують початкові суми позичених грошових коштів, що є в інтересах кредиторів та в його особистих інтересах.

Ухвалою про закриття провадження у справі № 361/4035/17р.-к від 17.10.2017 р. ОСОБА_11 визнано таким, що скоїв доведення до банкрутства керованого ним підприємства з кваліфікацією дій за ст. 219 Кримінального кодексу України та звільнено останнього від кримінальної відповідальності, у зв'язку з закінченням строків давності.

При цьому, у вказаній ухвалі (в межах справи № 361/4035/17р.-к) також було надано правову оцінку висновку експерта, складеного за результатами проведення судово-економічної експертизи № 168/14-45 від 20.03.2014 р. Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, дослідженням наданих матеріалів, з врахуванням звіту щодо фінансово-господарського аналізу діяльності товариства від 11.11.2013 р., складеного товариством з обмеженою відповідальністю "Консалтингова компанія "Піфагор", в якому встановлено наявність ознак доведення до фіктивного банкрутства товариства на підставі правочинів, як з фізичними, так і юридичними особами, які стали ініціаторами порушення процедури банкрутства товариства, в тому числі із ОСОБА_2 згідно договорів позики № 07/2008 від 18.11.2008 р., № 02/2011 від 01.12.2011 р .

Вказаним висновком підтверджено (а.с. 44-71 том 1), що надходження від ОСОБА_2 коштів позики в сумі 182 100,00 грн. на рахунку товариства не значиться, та за даними касової книги, кошти через касу не оприбутковувались. Доказів використання цих коштів у господарській діяльності відповідача-1 теж немає. У підсумку, експертом підтверджено, що господарська операція з отримання коштів від ОСОБА_2 за договорами процентної позики № 07/2008 від 18.11.2008 та № 02/211 від 01.12.2011р. в бухгалтерському обліку підприємства - не відображена, ОСОБА_2 кредитором підприємства не значиться.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, зі змісту ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 р. вбачається встановлення обставин відносно обвинувачення ОСОБА_11, посадовою особи сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс», однак позикодавець за оспорюваними договорами позики - ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності не притягалась.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачем обставин фіктивності оскаржуваних правочинів, з огляду на відсутність умислу обох сторін на вчинення фіктивного правочину.

Аналогічні правові висновки зазначені Верховним Судом у постанові від 18.12.2018 р. по справі № 911/390/18.

Стосовно посилань позивача на відсутність повноважень з боку директора сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс» ОСОБА_11 на підписання договору позики від 01.12.2011 р., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені обставини та подані позивачем докази не знайшли свого відображення для їх застосування в якості встановлених фактів для визнання договорів недійсними.

Як вбачається з матеріалів справи, договори позики № 07/2008 від 18.11.2008 р. та № 02/2011 від 01.12.2011 р. з підстав перевищення повноважень щодо їх підписання з боку директора сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс» ОСОБА_11 та визнання їх недійсними, з огляду на приписи ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України вже були предметом розгляду в межах цивільних справ, про що винесено відповідні рішення (а.с. 114-136 том 1), зокрема, рішення Шевченківського районного суду м. Києва за № 761/333000/13-ц від 17.03.2014 р. про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору позики № 07/2008 від 18.11.2008 р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11.12.2014 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.08.2015 р., та рішення Апеляційного суду міста Києва від 18.12.2014 р. у справі 22-11358, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.02.2015 р. про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору позики № 02/2011 від 01.12.2011 р.

Враховуючи те, що встановлені в зазначених рішеннях обставини, які набрали законної сили, є преюдиціальними в розумінні ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, та якими було відмовлено в задоволенні вимог щодо визнання договорів недійсними, зокрема, і у зв'язку з перевищенням повноважень, відсутні підстави для визнання договорів позики недійсним з урахуванням ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, в межах даної справи.

З огляду на встановлене, обставини, на які посилався позивач, документального підтвердження не знайшли, тож колегія суддів приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог про визнання правочинів недійсними.

Стосовно поданої відповідачем-2 заяви про застосування строку позовної давності (а.с. 138 том 1), в якій заявник вказував на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з заявленими позовними вимогами, колегія суддів зазначає на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи, що апеляційна інстанція дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог по суті, то відсутні підстави для застосування позовної давності.

Щодо доводів апелянта про те, що розгляд даного спору необхідно здійснювати в межах справи про банкрутство, колегія суддів вважає за необхідне зазначити.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.

Частиною 1 статті 20 вказаного Закону правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора.

Виходячи з аналізу ст. 20 Закону про банкрутство, норма вказаної статті встановлює спеціальні підстави, за наявності яких можливе визнання правочинів (договорів) недійсними у межах провадження у справі про банкрутство. Тому, звернення арбітражного керуючого або конкурсного кредитора із заявою в порядку статті 20 вказаного Закону зумовлює необхідність встановлення судом наявності чи відсутності підстав, які передбачені саме даною статтею, а не нормами Цивільного кодексу України, з відповідними правовими наслідками, передбаченими даною статтею.

З огляду на зазначене, кредитор у провадженні про банкрутство (ОСОБА_3) вправі звернутися із позовом про визнання правочинів недійсними відповідно до положень ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо укладенням спірних правочинів порушуються цивільне право та майнові інтереси кредитора на задоволення його вимог.

Натомість, зі змісту позовної заяви про визнання недійсними договорів позики вбачається, що, як на правову підставу їх недійсності заявник не посилався на статтю 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а отже доводи апелянта щодо розгляд даного спору в межах справи про банкрутство свого підтвердження не знайшли.

Щодо суб'єктного складу сторін у даній справі, судовою колегією враховується правова позиція, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 р. у справі № 372/3584/16-ц відповідно до якої за наявності порушеної господарським судом справи про банкрутство відповідача цивільну справу за позовом до такого відповідача не можна порушити, а в разі її порушення вона підлягає закриттю. Якщо під час її розгляду з'ясується, що відносно відповідача у справі порушено провадження про його банкрутство господарським судом, то порушена цивільна справа, підлягає закриттю у зв'язку з тим, що справа не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства.

З огляду на вищезазначену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає, що ця справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а твердження апелянта про розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства є помилковими.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції при вирішенні спору невірно застосовані норми матеріального права, та зроблені висновки, які не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття незаконного рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

За таких обставин справи, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржене апелянтом рішення господарського суду у даній справі - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору, у зв'язку з відмовою у позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення господарського суду Київської області від 27.04.2018 р. у справі № 911/273/18 задовольнити.

Рішення господарського суду Київської області від 27.04.2018 р. у справі № 911/273/18 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 286 (п'ять тисяч двісті вісімдесят шість) грн. 00 коп.

Доручити господарському суду Київської області видати наказ.

Матеріали справи № 911/273/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 04.02.2019 року

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Г.А. Жук

Є.Ю. Пономаренко