ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року Справа № 906/817/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Савченко Г.І. , суддя Юрчук М.І.

при секретарі судового засідання - Соколовській О.В.

За участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (представник за довір. №14/269 від 26.12.2018р.)

відповідача - ОСОБА_2 (представник за довір. №173/13 від 01.12.2017р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Житомирської області від 03.12.2018 р. по справі №906/817/18 (суддя Кудряшова Ю.В., повний текст рішення складено 11.12.2018 р.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз"

про стягнення 70 778, 26 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 03.12.2018 р. по справі №906/817/18 у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" про стягнення 70 778, 26 грн. - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Спільне протокольне рішення є доказом зміни за згодою сторін порядку строку проведення розрахунків за поставлений за договором природний газ бюджетними коштами, оскільки бюджетні кошти в розмірі 319 059,22 грн. за Спільним протокольним рішенням в одноденний строк після їх отримання відповідачем були спрямовані на рахунок позивача у Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" були відсутні правові підстави для нарахування 44 187,52 грн. пені, 4 982,57 грн. 3% річних та 21 608,17 грн. інфляційних втрат.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, позивач ОСОБА_3 акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 03.12.18р. по справі № 906/817/18 і ухвалити нове рішення про задоволення у повному обсязі позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Апелянт вважає що оскаржуване рішення прийняте з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у звязку з чим підлягає скасуванню.

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив посилання Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" щодо нечинності Спільного протокольного рішення №3241 від 16.08.2017 року, і як наслідок суд залишив без уваги факт існування між позивачем та відповідачем правовідносин саме за договором №17-101-ВТВ від 26.07.2017 року.

Помилкове і довільне трактування судом першої інстанції Спільного протокольного рішення, Постанов КМУ №20, №256, інформації з платіжного доручення від 28.02.2018 року №1 призвело до хибних висновків щодо зміни між позивачем та відповідачем порядку і строку розрахунків за договором №17-101-ВТВ від 26.07.2017 року.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського судувід 15.01.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Волинської області від 03.12.2018р. по справі №906/817/18, розгляд апеляційної скарги призначено на 11 лютого 2019 р. об 11:30 год.

30.01.2019 року до суду надійшла заява представника ПрАТ "Коростишівгаз" про участь в судовому засіданні 11.02.2019 року по справі №906/817/18 в режимі відеоконференції, з дорученням її проведення господарському суду Житомирської області.

30.01.2019 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського судувід 30.01.2019 року заяву представника ПрАТ "Коростишівгаз" про участь в судовому засіданні 11.02.2019 року по справі №906/817/18 в режимі відеоконференції задоволено, доручено господарському суду Житомирської області забезпечити проведення судового засідання 11.02.2019 року по справі №906/817/18 в режимі відеоконференції.

В судове засідання 11.02.2019 року до господарського суду Житомирської області з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, а тому просить його скасувати, а апеляційну скаргу - задоволити, з мотивів наведених в апеляційній скарзі та викладених в судовому засіданні пояснень.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив в повному обсязі, вважає рішення господарського суду Волинської області від 03.12.2018р. по справі №906/817/18 законним та обґрунтованим, просить рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з мотивів викладених в відзиві на апеляційну скаргу та наданих в судовому засіданні пояснень.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 26.07.2017 між ОСОБА_3 акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник/позивач) та Приватним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" (споживач/відповідач) укладено договір №17-101-ВТВ (а.с. 13-19), відповідно до якого постачальник зобов'язується передати у власність споживачу у 2017 році природний газ, а споживач зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору (п.п. 1.1. договору).

Згідно п.п. 1.2. договору газ, що продається за цим договором, використовується споживачем виключно для забезпечення виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат споживача.

Також сторони погодили, що за цим договором постачається імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений ОСОБА_3 акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на митну територію України) (п.п. 1.4. договору).

Пунктом 2.1. договору сторони визначили, що постачальник передає споживачу з 01 липня 2017 року по 31 липня 2017 року (включно) газ обсягом до 82,000 тис. куб. м. (вісімдесят дві тисячі куб. м).

Пунктами 5.1., 5.2. договору ціна на природний газ на дату укладання договору визначається відповідно до п.5.2 цього договору. В подальшому ціна на газ визначається шляхом підписання сторонами відповідних додаткових угод до цього договору на підставі ціни, що розміщується на офіційному веб-сайті постачальника. У разі зміни ціни постачальником, така ціна є обов'язковою для сторін даного договору. Споживач підписанням цього договору підтверджує, що погоджується з даним порядком визначення та зміни ціни. Ціна за 1000 куб. м газу з 01 липня 2017 року становить 6 674,00 гривень, крім того податок на додану вартість (20%) - 1 334,80 грн. До сплати за 1000 куб. м природного газу з ПДВ - 8 008,80 (вісім тисяч вісім гривень, 80 коп.) гривень.

Оплата планових обсягів газу здійснюється споживачем у національній валюті шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Оплата за газ здійснюється споживачем на поточний рахунок постачальника. Датою оплати вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок постачальника (п.п. 6.1. договору).

Відповідно до п.п. 8.1.,8.2. договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з цим договором і чинним законодавством України. У разі невиконання споживачем умов пунктів 6.1 та 6.6 цього договору він зобов'язується сплатити постачальнику крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склалися між сторонами за цим договором з 01 липня 2017 року і діє в частині реалізації газу до 31 липня 2017 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.п. 12.1. договору).

На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв імпортований природний газ за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз" для забезпечення виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат у липні 2017 року, що підтверджується відповідним актом від 31.07.2017 (а.с. 20).

Однак, оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно, що підтверджується бухгалтерськими операціями по підприємству за спірним договором та не виконав зобов'язання у визначений договором строк, а тому позивачем, з урахуванням сум та строків прострочення сплати основного боргу за договором за зобов'язаннями липня 2017 року з 22.08.2017 року по 21.02.2018 року було нараховано 70 778,26 грн., з яких: 44 187,52 грн. пені, 4 982,57 грн. 3% річних та 21 608,17 грн. інфляційних втрат, згідно розрахунку.

Розглянувши позовні вимоги, господарський суд Житомирської області дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частин 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачає, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно статті 626 Цивільного кодексу України, договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За приписами статті 654 цього ж Кодексу, зміна або розірвання договору вчинюється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Пункт 1 статті 653 Цивільного кодексу України визначає, що у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Згідно статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 637 Цивільного кодексу України).

Матеріали справи свідчать, що відповідачем було здійснено оплату за поставлений природний газ згідно договору №17-101-ВТВ від 26.07.2017 року в розмірі 1 485,00 грн. (а.с. 23).

Також, з матеріалів справи вбачається, що 16.08.2017 між позивачем, відповідачем, Головним управлінням Державної казначейської служби України в Житомирській області, Департаментом фінансів Житомирської облдержадміністрації, Управлінням фінансів Коростишівськї районної державної адміністрації, Управліннямм праці та соціального захисту населення Коростишівської райдержадміністрації, ТОВ "Поліссягаз" укладено спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу №3241 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету (а.с. 41-42).

Пунктом 1 спільного протокольного рішення зазначено, що їх предметом є організація проведення взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20.

В розділі 3 спільного протокольного рішення вказано, що всі сторони спільного протокольного рішення зобов'язуються перерахувати кошти наступній стороні у ланцюжку перерахувань не пізніше наступного дня після зарахування їх на рахунок.

При цьому спільне протокольне рішення набирає чинності з моменту його підписання всіма сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов'язань за цим спільним протокольним рішенням. Це спільне протокольне рішення є чинним лише у разі проведення відповідного фінансування (п. 5.2., 5.3.).

Відповідно до вказаного протокольного рішення, за рахунок коштів державного бюджету України між сторонами у справі фактично проводилися розрахунки за поставлений за договором природний газ в сумі 319 059,22 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №1 від 28.02.2018 (а.с. 43).

Статтею 7 Господарського кодексу України визначено, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно із ч. 1-3 ст. 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб'єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз". Наведене регулювання визначено постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій».

Аналіз змісту порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов'язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Пунктом 7 порядку визначено, що розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (надалі - ПЕК), визначений порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг - а саме витрат на придбання природного газу у гарантованого постачальника, його транспортування магістральними та внутрішньопромисловими газопроводами, переміщення розподільними газопроводами.

Тобто, державою офіційно визнається неможливість підприємств ПЕК забезпечити вчасні розрахунки в цій частині.

Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонам на підставі укладених між ними договорів.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами зазнають імперативного регулюючого впливу держави, якою приймаються законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов'язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови, чи навпаки.

Спільні протокольні рішення є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету. Держава, шляхом запровадження спеціалізованих нормативних актів, виконання яких поклала на свої інститути влади, запровадила новий механізм взаєморозрахунків між сторонами даного спору, чим внесла в господарські правовідносини відповідача та позивача елементи адміністративного та бюджетного права.

Наявність спільного протокольного рішення свідчить, що сторони даного спору фактично змінили порядок і строк проведення розрахунків за поставлений за договором природний газ та погодились, що оплата підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі спільного протокольного рішення.

Разом з тим, для стягнення пені, передбаченої умовами договору, та застосування наслідків порушення грошового зобов'язання, визначених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених сторонами спільними протокольними рішеннями.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 14.02.2018 у справі №904/1858/16, від 14.03.2018 у справі №910/9806/16, від 10.05.2018 у справі №908/2322/16 та від 22.05.2018 у справі №926/2733/16, від 12.06.2018 у справі №922/1010/16, від 14.06.2018 у справі №904/2743/16, від 02.08.2018 у справі №922/3873/17 та Верховним Судом України у постановах від 01.07.2015 у справі №924/1230/14, від 23.09.2015 у справі №917/2519, від 07.10.2015 у справі №924/406/14, від 16.09.2015 у справі №917/2520/14, від 11.11.2015 у справі №927/1733/14.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що підписавши Спільне протокольне рішення між позивачем та відповідачем було вирішено питання про порядок погашення боргу за газ за договором №17-101-ВТВ від 26.07.2017 року за рахунок бюджетних коштів і встановлено спеціальний строк цього розрахунку - один день з моменту зарахування коштів на рахунок відповідача.

При цьому на момент підписання спільного протокольного рішення сторони усвідомлювали про існування п. 6.1 договору від 26.07.2017, але підписали протокольне рішення з умовою про проведення розрахунків бюджетними коштами протягом одного дня після їх зарахування на рахунок відповідача (п. 5.2. Спільного протокольного рішення).

Тобто, підписавши Спільне протокольне рішенння його сторони погодили новий термін розрахунку тривалістю в один день після надходження коштів з державного бюджету на рахунок ПрАТ "Коростишівгаз".

Як вже зазначалося вище, ПрАТ "Коростишівгаз" платіжним дорученням №1 від 28.02.2018 року здійснив оплату за поставлений природний газ згідно спільного протокольного рішення №3241 від 16.08.2017 в розмірі 319 059,22 грн.

Оскільки бюджетні кошти в розмірі 319 059,22 грн. за Спільним протокольним рішенням в одноденний строк після їх отримання були спрямовані ПрАТ "Коростишівгаз" на рахунок позивача, а після їх отримання позивач - ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" прийняв вищезазначені кошти в погашення боргу за газ, колегія суддів вважає, що відповідачем було здійснено оплату без порушення умов договору №17-101-ВТВ від 26.07.2017 року та з врахуванням Спільного протокольного рішення №3241 від 16.08.2017 року.

Для застосування санкцій, передбачених договором та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 549, 625 Цивільного кодексу України та ст. 230, ч. 6 ст. 231 ГК України, за зобов'язаннями, які компенсує держава, необхідно щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених сторонами спільними протокольними рішеннями.

Враховуючи, що доказів пропуску строків розрахунку, визначених спільним протокольним рішенням, апелянтом не надано, колегія суддів дійшла висновку, що оплата за природний газ проводилася відповідачем з дотриманням умов договору №17-101-ВТВ від 26.07.2017 року та з врахуванням Спільного протокольного рішення №3241 від 16.08.2017 року, а також відповідно до постанови Кабінету міністрів України №20 від 11.01.2005, у зв'язку з чим в позивача були відсутні правові підстави для нарахування відповідачу 44 187,52 грн. пені, 4 982,57 грн. 3% річних та 21 608,17 грн. інфляційних втрат.

Щодо посилань апелянта на те, що з 01.01.2018 року Постанова Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" втратила чинність, а також, що в межах дії даної постанови державою не було профінансовано такі видатки, тому підписане спільне протокольне рішення є не чинним колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Із змісту п. 5.2. Спільного протокольного рішення №3241 від 16.08.2017 року вбачається, що Спільне протокольне рішення набирає чинності з моменту його підписання всіма сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов'язань за цим спільним протокольним рішенням.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Спільне протокольне рішення №3241 від 16.08.2017 року підписане згідно діючого на дату підписання Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій (Постанова КМУ №20 від 11.01.2005).

Зміна порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (Постанова КМУ №256 від 04.03.2002 із змінами і доповненнями станом на 08.11.2017 року), жодним чином не впливає на характер взаємовідносин між сторонами, що були врегульовані Спільним протокольним рішенням №3241 від 16.08.2017 року.

А тому, посилання апелянта на те, що спільне протокольне рішення є не чинним, колегія суддів вважає безпідставними.

Доводи апелянта про те, що підписання спільного протокольного рішення відповідно до постанови КМУ №20 від 11.01.2005 року не змінює строків та умов розрахунків за договором, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки ч. 1 ст. 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання, тощо.

Інші доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв'язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вище викладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення господарського суду Житомирської області від 03.12.2018 р. по справі №906/817/18 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням обставин справи, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Житомирської області від 03.12.2018 р. по справі №906/817/18 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 03.12.2018 р. по справі №906/817/18 залишити без змін.

3. Справу №906/817/18 повернути до господарського суду Житомирської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "12" лютого 2019 р.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.

Суддя Юрчук М.І.