ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/2912/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Малихіній М.П.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Промметсплав", 61174, Харківська область, м. Харків, вул. Залютинська, буд. 6, ;

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пневмо-Гідро Системи", 61177, м. Харків, вул. Золочівська, буд. 1, ;

про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 20 000,00грн.

за участю представників учасників справи:

позивача - не з'явився;

відповідача - Зубко М.С. (директор, витяг з ЄДР).

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Промметсплав" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом від 25.10.2018 (вх. № 2912/18 від 25.10.2018) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пневмо-Гідро Системи", в якому просить стягнути з останнього безпідставно отримані кошти в розмірі 20000,00 грн., відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на помилкове перерахування відповідачу грошових коштів в розмірі 20 000,00грн., оскільки між позивачем та відповідачем на час перерахування цих коштів не існувало договірних відносин, а направлення відповідачем позивачу засобами електронного зв'язку скан копії рахунку-фактури № СФВ-000092 від 23.05.2018 на суму 39 015,60грн. не може вважатися пропозицією відповідача до позивача щодо укладення договору у спрощений спосіб. Як зазначив позивач у позові призначенням платежу, здійсненого платіжним дорученням № від 24.05.2018 на суму 20 000,00грн. вказано сплата за ТМЦ зг. рах. № СФВ-00092 від 23.05.2018, у т.ч. ПДВ 20% 3 333.33грн., тобто ці кошти позивач хотів сплатити іншій юридичній особі за поставку ТМЦ. Також, як на підтвердження своїх доводів, позивач посилається на бухгалтерську довідку від 20.09.2018, відповідно до якої посадова особа ТОВ "Промметсплав" ОСОБА_2. самостійно помилково перерахувала спірні грошові кошти в розмірі 20 000,00грн. на рахунок відповідача, без відповідної вказівки керівництва Товариства позивача, на підставі отриманого засобами електронної пошти рахунку № СФВ-000092 від 23.05.2018. У зв'язку з допущеними порушеннями вказана посадова особа притягнута до дисциплінарної відповідальності шляхом накладення догани.

Ухвалою суду від 12.11.2018 відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи № 922/2912/18 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Крім цього, встановлено відповідачеві, згідно статті 251 ГПК України, строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов та, на підставі ч. 4 ст. 250 ГПК України, встановлено строк 15 днів з дня отримання цієї ухвали для подання клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

04.12.2018 відповідачем подано заяву проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (вх. № 33882 від 04.12.2018), в якій останній просив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, обґрунтовуючи свою позицію тим, що спірні правовідносини та предмет доказування вимагають проведення підготовчого засідання для повного та всебічного встановлення обставин справи, у зв'язку з чим, на думку відповідача, розгляд справи повинен здійснюватись за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 06.12.2018 суд задовольнив заяву відповідача (вх. № 33882 від 04.12.2018), у зв'язку з чим розгляд справи № 922/2912/18 здійснюється в порядку загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі. Цією ж ухвалою справу призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 03.01.2018 об 11:00год.

Крім того, 04.12.2018 від відповідача на адресу суду надійшов відзив, в якому останній заперечує проти позовних вимог, просить суд в їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що перерахування позивачем грошових коштів на рахунок відповідача було здійснено на підставі рахунку-фактури, що в свою чергу є належною умовою виникнення у сторін прав та обов'язків на момент перерахування вказаних коштів та вчинення сторонами фактичних дій, а тому виключає безпідставність набуття стягуваних грошових коштів на момент такого набуття.

26.12.2018 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву по справі № 922/2912/18, в якій останній вказує на те, що направлення відповідачем позивачу засобами електронного зв'язку рахунку-фактури № СФВ-000092 від 23.05.2018 на суму 39 015,60грн. не може вважатися пропозицією відповідача до позивача щодо укладення договору у спрощений спосіб, оскільки рахунок-фактура не містить електронного цифрового підпису директора відповідача, що в свою чергу унеможливлює ідентифікувати підписувача та підтвердити цілісність вкладеного файлу. Як зазначив позивач, рахунок-фактура не є первинним документом, оскільки в ньому не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської діяльності.

Також позивачем в обґрунтування своїх доводів щодо помилкового перерахування грошових коштів відповідачу, надано суду рахунок-фактуру № СФВ-000092 від 24.05.2018 на суму 20 000,00грн. від ТОВ "Ріелпромсервіс" за поставку товару.

Протокольною ухвалою від 03.01.2019 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 30.01.2019 о 10:30.

30.01.2019 відкрито судове засідання з розгляду справи по суті та заслухано вступне слово учасників справи.

Позивач у призначене судове засідання 30.01.2019 не з'явився, 21.01.2019 на адресу суду від позивача надійшла заява, в якій останній підтримує позов в повному обсязі, просить суд визнати відсутність позивача при розгляді справи з поважних причин та справу розглянути без участі його повноважного представника за наявними в справі документами. Заява обґрунтована неможливістю бути присутнім в судовому засіданні 30.01.2019 з підстав знаходження повноважного представника позивача у відрядженні.

Враховуючи те, що відповідно до ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка позивача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд задовольняє заяву позивача та здійснює розгляд справи за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд в його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що перерахування позивачем грошових коштів на рахунок відповідача здійснено за наявності правових підстав, вважає, що між сторонами було укладено договір у спрощений спосіб. Як зазначив відповідач усно в судовому засіданні, позивач в телефонному режимі запропонував відповідачу виконати певний обсяг робіт, у зв'язку з чим відповідачем було здійснено виїзд на адресу позивача з метою визначення об'єму робіт, за результатами якого відповідач електронною поштою направив позивачу рахунок-фактуру для здійснення оплати, що позивачем і було зроблено. Таким чином відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Розглянувши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

23.05.2018 ТОВ "Промметсплав" (позивач) отримало на електронну пошту () від ТОВ "Пневмо-Гідро Системи" (відповідач) (електронна пошта ) рахунок-фактуру № СФВ-000092 від 23.05.2018 на суму 39 015,60грн. для оплати на виконання робіт, а саме:

- ремонт гідроциліндра пресу пакетування код за ДКПП 33.12.12-10.00 (одна штука);

- ремонт циліндра шибера код за ДКПП 33.12.12-10.00 (одна штука).

24.05.2018 позивач на розрахунковий рахунок відповідача перерахував грошові кошти в розмірі 20 000,00грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 24.05.2018, з призначенням платежу «сплата за тмц.зг. рах. № СФВ-000092 від 23.05.2018, у т.ч. ПДВ 20 % 3333, 33 грн.».

Як зазначає позивач у позовній заяві, перерахування коштів відповідачу було здійснено помилково, оскільки призначенням платежу у платіжному дорученні вказана «сплата за тмц.зг. рах. № СФВ-00092 від 23.05.2018, у т.ч. ПДВ 20% 3 333, 33 грн.», тобто ці кошти позивач хотів сплатити іншій юридичній особі за поставку ТМЦ.

До матеріалів справи позивачем надано рахунок-фактуру № СФВ-000092 від 24.05.2018 на суму 20 000,00грн., який позивач отримав від ТОВ "Ріелпромсервіс" для здійснення оплати товару, а саме: листа а/ц 01-102 та дюбеля с ударн/шурупом 0,55мм, на підставі якого позивач і повинен був здійснити перерахування грошових коштів, проте помилково надіслав їх на адресу відповідача.

В матеріалах справи міститься бухгалтерська довідка від 20.09.2018, відповідно до якої посадова особа ТОВ "Промметсплав" ОСОБА_2 самостійно помилково перерахувала спірні грошові кошти в розмірі 20 000,00грн. на рахунок відповідача, без відповідної вказівки керівництва Товариства позивача, на підставі отриманого засобами електронної пошти рахунку № СФВ-000092 від 23.05.2018. У зв'язку з допущеними порушеннями вказана посадова особа притягнута до дисциплінарної відповідальності шляхом накладення догани.

24.09.2018 позивач на адресу відповідача направив вимогу про повернення помилково перерахованих коштів, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Оскільки відповідач грошові кошти, отримані від позивача без достатньої на це підстави, позивачу не повернув, останній звернувся до суду з відповідним позовом та просить суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно отримані кошти в розмірі 20 000,00грн. на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вважає, що грошові кошти отримано ним за наявності правових підстав, оскільки, як зазначив відповідач, чинним законодавством не встановлено вимог щодо змісту рахунку-фактури, цей документ можна вважати простою офертою (пропозицією укладення договору).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз ст.1212 Цивільного кодексу України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 Цивільного кодексу України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до ч.1 п.1 ч.2 ст.11, ч.ч.1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, однією з яких зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ст.205 ч.1 Цивільного кодексу України).

Частинами 1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Як було усно зазначено відповідачем в судовому засіданні, останнім було здійснено виїзд за місцезнаходженням позивача та визначено об'єм та вартість виконання необхідних ремонтних робіт, після чого відповідач на адресу позивача направив електронною поштою рахунок-фактуру № СФВ-000092 від 23.05.2018 на суму 20 000,00грн. для здійснення оплати на виконання робіт, які повинен здійснити відповідач за усним проханням позивача.

Даний факт позивачем не спростований, в матеріалах справи такі докази також відсутні.

В свою чергу, наступного дня, відповідно до платіжного доручення № від 24.05.2018 позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 20 000,00 грн., з призначенням платежу «сплата за тмц.зг. рах. № СФВ-000092 від 23.05.2018, у т.ч. ПДВ 20 % 3333, 33 грн.».

Відповідно до ч.2 ст.642 Цивільного кодексу України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач своїми конклюдентними діями, а саме: здійснивши оплату, прийняв пропозицію відповідача на набуття цивільних прав та обов'язків.

Суд вважає за необхідне зазначити, що за приписами ч.3 ст.642 Цивільного кодексу України особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач тільки через чотири місяці після перерахування грошових коштів відповідачу, а саме: 24.09.2018 звернувся на адресу відповідача з вимогою повернути нібито помилково перераховані кошти.

Таким чином, оскільки позивач в день перерахування коштів, а саме: 24.05.2018 не звернувся до відповідача про повернення грошових коштів, перерахованих на його рахунок, суд дійшов висновку, що позивач схвалив дії своєї посадової особи, яка здійснила перерахування коштів, а тому суд не приймає доводи позивача щодо самостійного помилкового перерахування спірних грошових коштів на рахунок відповідача посадовою особою ТОВ "Промметсплав" без відповідної на це вказівки керівництва.

Суд зазначає, що системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що даний правочин, здійснений між позивачем та відповідачем є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів), що виключає можливість застосування до відповідних правовідносин положень ст.1212 Цивільного кодексу України.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків.

Загальна умова ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути грошові кошти.

Дослідивши рахунок-фактуру № СФВ-000092 від 23.05.2018, судом вбачається, що зміст спірного рахунку-фактури свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин щодо подальшого здійснення з боку відповідача ремонтних робіт.

За приписами ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи позивача про те, що грошові кошти які перераховані відповідачу повинні бути сплачені на рахунок ТОВ "Ріелпромсервіс" на підставі рахунку-фактури № СФВ-000092 від 24.05.2018 суд оцінює критично, оскільки позивачем в порушення ст. 74 ГПК України не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини щодо існування між позивачем та ТОВ "Ріелпромсервіс" будь - яких договірних зобов'язань, згідно яких у позивача виник обов'язок щодо здійснення оплати поставки товару, а тому вказані доводи не можуть бути прийняті судом в якості підтвердження помилкового перерахування коштів відповідачу.

Враховуючи те, що позивач не довів суду наявність ознак безпідставного набуття відповідачем грошових коштів, в матеріалах справи такі докази також відсутні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду на загальних підставах з позовом відповідно до правовідносин, які виникли між сторонами щодо належного виконання відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762, 00 грн. покладає на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Промметсплав" (61174, Харківська область, м. Харків, вул. Залютинська, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку визначеному ст.ст. 256, 257 ГПК України з врахуванням п.17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 08.02.2019.

Суддя Н.А. Новікова