СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2019 р. Справа № 917/478/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Барбашова С.В., суддя Медуниця О.Є.

секретар судового засідання Євтушенко Є.В.

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1, за договором, свідоцтвом, ордером;

від відповідача не зявився;

розглянувши апеляційну скаргу Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго», м. Полтава вх. № 715Л/З на рішення господарського суду Луганської області від 29.08.2018 р. у справі № 917/478/18 (суддя Корнієнко В.В., повний текст складено та підписано 05.09.2018 р.)

за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго», м. Полтава

до Державного закладу «Луганський національний університет імені ОСОБА_2», м. Старобільськ, Луганська область

про стягнення 116 583,02 грн.

ВСТАНОВИЛА:

27.04.2018 р. Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (далі ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», позивач) звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з Державного закладу «Луганський національний університет імені ОСОБА_2» (далі ДЗ «ЛНУ імені ОСОБА_2», відповідач) збитків у вигляді неотриманих коштів за послуги теплопостачання у сумі 116 583,02 грн. за період з 11.10.2016 р. по 31.03.2018 р.

В обґрунтування позову позивач посилається на приписи ст.ст. 224, 225 ГК України та стверджує, що в період з 11.06.2016 р. по 31.03.2018 р. відповідач споживав теплову енергію, не укладаючи договір на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води, чим завдав позивачу збитки у вигляді неотриманих доходів на суму 116 583,02 грн.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 02.05.2018 р. зазначену позовну заяву з доданими до неї документами передано за підсудністю до господарського суду Луганської області.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 29.05.2018 р. прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі, справу № 917/478/18 ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Рішенням господарського суду Луганської області від 29.08.2018 р. у справі № 917/478/18 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване, зокрема, з тих підстав, що позивачем на підставі ст.ст. 224, 225 ГК України заявлено до стягнення (відшкодування) з відповідача збитки у сумі 116 583,02 грн. у вигляді неотриманих коштів за поставлену теплову енергію за період з 11.10.2016 р. по 31.03.2018 р., які не доведені належними доказами, в той час як заявлені до стягнення кошти за своєю правовою природою є заборгованістю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Посилаючись на рішення господарського суду Полтавської області від 07.11.2017 р. у справі № 917/1072/17, позивач вважає, що факт надання теплової енергії в приміщення відповідача у спірний період є доведеним, тому, з огляду на приписи ст. 75 ГПК України, не підлягає доказуванню.

Позивач стверджує, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження відсутності отримання теплової енергії до орендованого нежитлового приміщення, заперечень щодо кількості та, як наслідок, вартості поставленої теплової енергії відповідач не заявляв. За доводами апеляційної скарги, посилання відповідача на необґрунтованість позовних вимог спростовується рішенням господарського суду Полтавської області від 07.11.2017 р. у справі № 917/1072/17, яким встановлено, що відповідач був зобовязаний укласти договір та сплачувати кошти за отриману теплову енергію.

12.12.2018 р. та 27.12.2018 р. через канцелярію суду від відповідача надійшли клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ГПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 58 ГПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. При розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу.

За приписами п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України, малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвалами Східного апеляційного господарського суду від 05.11.2018 р., від 10.12.2018 р. не визнавалась обовязковою явка учасників апеляційного провадження, тому зазначені клопотання відповідача підлягають задоволенню.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі.

Відповідач письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав, представник відповідача у судові засідання не зявився.

Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.09.2016 р. між Управлінням майном комунальної власності міста Полтавської міської ради, як орендодавцем, та ДЗ «ЛНУ імені ОСОБА_2», як орендарем, укладено договір оренди № 113/2 (далі договір оренди), за умовами якого обєктом оренди є нежитлове приміщення загальною площею 293,0 кв.м. за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 3, що є памяткою історії та архітектури місцевого значення. Орендоване нежитлове приміщення повинно бути використане під розміщення кафедри образотворчого мистецтва та професійної майстерності і знаходиться на балансі КП «ЖЕО № 2».

Згідно з п. 3.2.5 договору оренди, орендар зобовязаний в місячний термін з дня підписання розпорядження про дозвіл на укладання договору оренди укласти договори на експлуатаційні витрати з балансоутримувачем та договори на постачання тепла, води, газу та електроенергії з відповідними підприємствами.

Відповідно до п. 7.1 договору оренди в редакції змін та доповнень від 10.08.2017 р. до договору оренди, строк дії договору встановлюється до 31.08.2018 р.

Як встановлено рішенням господарського суду Полтавської області від 07.11.2017 р. у справі № 917/1072/17, з метою укладення договору на відпуск теплової енергії ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» направило на адресу ДЗ «ЛНУ імені ОСОБА_2» та на адресу орендованого відповідачем приміщення лист № 30.1-13/2787 від 07.11.2016 р. з двома примірниками договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води № 4257 та додатком «Розрахунок обсягу теплової енергії» з пропозицією підписати та повернути один примірник на адресу теплопостачальної організації у строк, визначений чинним законодавством.

Відповідач листом № 1/2362 від 24.11.2016 р. відхилив пропозицію про укладення договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води № 4257 з додатком «Розрахунок обсягу теплової енергії» мотивуючи свою відмову тим, що ДЗ «ЛНУ імені ОСОБА_2» є бюджетною установою та згідно з листом Державного казначейства України № 4.9-06/645-4722 від 18.04.2007 р. зобовязаний укладати договори про відшкодування витрат на комунальні послуги з балансоутримувачем орендованого майна.

У звязку з відмовою відповідача від укладення зазначеного договору, позивач звернувся з позовом до господарського суду Полтавської області з вимогою визнати укладеним договір на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води №4257 разом з додатком «Розрахунок обсягу теплової енергії» в редакції позивача, запропонованій проектом, що направлений відповідачу листом № 30.1-13/2787 від 07.11.2016 р.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 07.11.2017 р. у справі № 917/1072/17 у задоволенні позову ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ДЗ «ЛНУ імені ОСОБА_2» про визнання укладеним спірного договору відмовлено.

Рішення суду від 07.11.2017 р. мотивоване, зокрема, з тих підстав, що подаючи позов за півтора місяця до закінчення строку постачання Т/Е, позивач не врахував, що його вимога, з огляду на умови п. 29 договору та вимоги ст. 187 ГК України не може мати очікуваних наслідків (на майбутнє), а у випадку задоволення позову таке рішення суду не спричинить для сторін жодних наслідків та не стане ефективним засобом захисту порушених прав позивача.

Доказів оскарження рішення господарського суду Полтавської області від 07.11.2017 р. у справі № 917/1072/17 сторонами до матеріалів справи не надано, тобто, дане рішення, повний текст якого складено та підписано 10.11.2017 р., набрало законної сили згідно з ч. 5 ст. 85 ГПК України (в редакції до 15.12.2017 р.) 21.11.2017 р.

13.02.2018 р. позивач листом № 30.1-13/327 від 13.02.2018 р. повторно звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води № 4257 разом з додатком «Розрахунок обсягу теплової енергії», який відповідачем залишений без відповіді та виконання.

При цьому, позивач стверджує, що повторне звернення до суду з позовом про визнання такого договору укладеним в редакції позивача, є недоцільним з огляду на те, що строк дії договору оренди закінчується 31.08.2018 р.

Посилаючись на споживання відповідачем теплової енергії в період з 11.10.2016 р. по 31.03.2018 р. без укладення відповідного договору, позивач звернувся з цим позовом до господарського суду про стягнення з відповідача збитків у вигляді неотриманих доходів на суму 116 583,02 грн.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За приписами ч. ч. 1, 3 ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов'язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов'язаннях. Натомість для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Враховуючи відсутність укладеного між сторонами договору на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води, правове обґрунтування позивачем позову з посиланням на ст.ст. 224, 225 ГК України є безпідставним, оскільки правовідносини сторін є кондикційними та підпадають під регулювання ст.ст. 1212, 1214 ЦК України, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Місцевим господарським судом правомірно встановлено, що позивачем не доведено постачання тепловою енергією орендованого відповідачем приміщення саме з 11.10.2016 р., оскільки акт перевірки системи теплопостачання, який складений лише 21.11.2017 р. представниками відповідача та балансоутримувача будинку КП «ЖЕО № 2», не може підтверджувати обґрунтованість розрахунку позивача з 11.10.2016 р. по 21.11.2017 р.

Крім того, позивачем не доведено підстав застосування певної формули для розрахунку спожитої відповідачем теплової енергії у заявлений позивачем період.

Рішення виконкому Полтавської міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів не є належними доказами на підтвердження факту постачання теплової енергії до нежитлового приміщення за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 3, переданого відповідачеві в оренду згідно з умовами договору оренди.

Також, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, у розумінні чинного процесуального законодавства, необхідність застосування тих температурних показників, які зазначені у розрахунку позовних вимог для визначення кількості спожитої теплової енергії; в матеріалах справи відсутні довідки метеорологічних станцій відносно спірного періоду, тощо.

Разом з тим, наявність певної домовленості відповідача з балансоутримувачем (орендодавцем) за відповідним договором (п. 3.2.5) та обставини щодо виконання чи невиконання умов зазначеного договору не має відношення до позивача і не може бути прийнято судом до уваги, оскільки воно не повязує переведення боргу балансоутримувача за теплопостачання у спірні приміщення за відповідними зобовязаннями.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на рішення господарського суду Полтавської області від 07.11.2017 р. у справі № 917/1072/17 та приписи ст. 75 ГПК України не можуть бути прийняті до уваги, оскільки даним рішенням суду не встановлено обставин, які мають відношення до даної справи: споживання відповідачем теплової енергії у спірний період з 11.10.2016 р. по 31.03.2018 р. саме у тій кількості, яка розрахована позивачем, та, відповідно, яка заявлена до стягнення як збитки.

Твердження позивача про те, що відповідачем не надано жодного доказу відсутності отримання теплової енергії до орендованого нежитлового приміщення, а також відсутності заперечень відповідача щодо кількості (і, як наслідок, вартості) теплової енергії відхиляються за безпідставністю, оскільки суперечать імперативним положенням ч. 1 ст. 74 ГПК України.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення суду підлягає залишенню без змін за мотивами, викладеними у даній постанові, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Луганської області від 29.08.2018 р. у справі № 917/478/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати, понесені у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 06.02.2019 р.

Головуючий суддя В.І. Пушай

Суддя С.В. Барбашова

Суддя О.Є. Медуниця