ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2019 р. Справа№ 910/6225/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Смірнової Л.Г.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від прокуратури - Лесько Г.Є., посвідчення №034692 від 05.08.2015;

від першого позивача - представник не прибув;

від другого позивача - Охріменко Ю.А. довіреність №271 від 04.02.2019;

від відповідача - Деляур К.Ю. - особисто,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Деляура Костянтина Юрійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 07.08.2018 у справі №910/6225/18 (суддя Котков О.В., м. Київ, повний текст складено - 10.08.2018) за позовом Заступника військового прокурора Деснянського району в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Остерської квартирно-експлуатаційної частини району до Фізичної особи-підприємця Деляура Костянтина Юрійовича про зобов'язання звільнити приміщення

ВСТАНОВИВ наступне.

Заступник військового прокурора Деснянського району в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Остерської квартирно-експлуатаційної частини району звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Деляура Костянтина Юрійовича про зобов'язання не пізніше 3 робочих днів, після набрання рішенням законної сили, звільнити нежитлові приміщення будівлі №1/153 загальною площею 259,3 кв.м за адресою: смт. Десна, Козелецький район, Чернігівська область, вул. Довженка, буд. 45 та повернути його балансоутримувачу - Остерській квартирно-експлуатаційній частині району за актом приймання - передачі.

Позов обґрунтований тим, що відповідач, не зважаючи на закінчення строку дії договору оренди №08/2003/ГоловКЕУ від 15.01.2003 продовжує без законних на те підстав користуватися орендованим майном, у зв'язку з чим прокурор в інтересах держави в особі позивачів просить суд вчинити дії щодо звільнення відповідачем займаного ним майна.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.08.2018 у справі №910/6225/18 позов задоволено повністю; зобов'язано Фізичну особу-підприємця Деляура Костянтина Юрійовича не пізніше 3 робочих днів, після набрання рішенням законної сили звільнити нежитлове приміщення будівлі №1/153 загальною площею 259,3 кв.м. за адресою: смт. Десна, Козелецький район, Чернігівська обл., вул. Довженка, буд. 45 та повернути його балансоутримувачу - Остерській квартирно-експлуатаційної частини району за актом приймання-передачі та стягнуто з Фізичної особи-підприємця Деляура Костянтина Юрійовича на користь Остерської квартирно-експлуатаційної частини району судовий збір у сумі 1 762,00 грн.

Так, за висновками місцевого господарського суду, позовні вимоги по звільненню відповідачем орендованого приміщення є обґрунтованими, з огляду на те, що договір оренди №08/2003/ГоловКЕУ від 15.01.2003 припинив свою дію 22.01.2018, у зв'язку із закінченням строку його дії. Тому законні підстави для подальшого користування цим майном у відповідача відсутні.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням принципу рівності сторін перед законом і судом та принципу змагальності сторін передбачених ст.ст. 7, 13 ГПК України. За твердженнями скаржника, він не був обізнаний щодо розгляду даної справи в Господарському суді міста Києва; ухвали, судові виклики та судове рішення від 08.08.2018 по справі не отримував, оскільки у позові зазначено адресу відповідача (АДРЕСА_1), за якою останній не проживає з 19.06.2017. Натомість, зауважує, що фактичною адресою його проживання та листування є: АДРЕСА_4 За доводами апелянта позивачі знали про вказану адресу, але навмисно зазначили невірну адресу відповідача, що позбавило останнього права на захист свої прав та законних інтересів у судовому порядку.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні прокурор та другий позивач проти апеляційної скарги заперечили та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник першого позивача в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином; ухвалу про відкриття та призначення справи до розгляду отримав 26.12.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Разом з тим, від першого позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ним викладено заперечення щодо задоволення апеляційної скарги.

Слід також зазначити, що явка представника першого позивача не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

З огляду на викладене та враховуючи те, що неявка представника першого позивача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, остання розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з прийняттям постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Міністерством оборони України (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Деляур Костянтином Юрійовичем (орендар) 15.01.2003 укладено договір оренди нерухомого військового майна №8/2003/ГоловКЕУ, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно - нежитлові приміщення в будівлі №1/153, площею 259,3 м2, які розміщенні за адресою смт. Десна, вул. Довженка №45, що знаходяться на балансі Будинкоуправління №1 та обліковуються в Остерській квартирно-експлуатаційній частині району.

Вказаний договір згідно п. 10.1 договору, укладено строком до 15.01.2005.

Актом приймання-передачі від 15.01.2003 було передано нерухоме майно в оренду приватному підприємцю Деляур К.Ю.

У подальшому, даний договір викладено у новій редакції шляхом укладення додаткового договору №67/Д-2012 від 25.01.2012. За умовами додаткової угоди змінено орендодавця на Остерську квартирно-експлуатаційну частину району.

Крім того, було продовжено строк дії договору оренди до 23.01.2015.

Згодом, було підписано додаткову угоду №08/2015-Д від 24.01.2015, якою строк дії договору оренди продовжено до 22.01.2018.

Отже, дія договору припиняється 22.01.2018.

Також, вказаною додатковою угодою змінено п. 10.6.1 договору оренди наступного змісту - про розірвання договору орендодавець повідомляє орендаря не пізніше, ніж за три дні до планової дати розірвання (абз. 2).

Як вбачається з матеріалів справи, 30.11.2017 року орендодавець звернувся до відповідача з листом №2174 від 14.11.2017, в якому повідомив, що у зв'язку з систематичним порушенням умов договору №8/2003/ГоловКЕУ від 15.01.2003 року термін його дії продовжено не буде та просив підготувати орендоване приміщення для прийому-передачі його орендодавцю.

Повторно орендодавець 01.02.2018 звернувся з листом №96 від 11.01.2018 до відповідача з вимогою підготувати орендоване приміщення для прийому-передачі його орендодавцю, оскільки термін дії договору №8/2003/ГоловКЕУ від 15.01.2003 продовжено не буде.

Систематичне порушення відповідачем умов договору №8/2003/ГоловКЕУ від 15.01.2003 підтверджується судовими рішеннями №910/20216/14, №910/28316/15, №910/5288/16, №910/18575/16, №910/9559/17.

Враховуючи, що 22.01.2018 припинено дію договору №8/2003/ГоловКЕУ від 15.01.2003, і всупереч цьому, відповідач продовжує користуватися орендованим приміщенням та не повертає вказане майно, заявник звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом.

Як вже зазначалось, рішенням суду першої інстанції позовні вимоги Заступника військового прокурора Деснянського району в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Остерської квартирно-експлуатаційної частини району задоволено повністю.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності (ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Пунктом 4 додаткової угоди №08/2015-Д від 24.01.2015 внесено зміни до пункту 10.1 договору оренди №08/2003/ГоловКЕУ від 15.01.2003, згідно з якими продовжено строк дії Договору до 22.01.2018.

В матеріалах справи містяться листи №2174 від 14.11.2017 та №96 від 11.01.2018, в яких орендодавець повідомляв відповідача, що термін дії договору оренди №08/2003/ГоловКЕУ від 15.01.2003 продовжено не буде, та просив підготувати орендоване майно для прийому-передачі його орендодавцю, у зв'язку із закінченням строку дії договору.

Так, лист №2174 від 14.11.2017 був отриманий відповідачем 13.12.2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №575 (копія міститься в матеріалах справи), а лист №96 від 11.01.2018 отримано відповідачем 02.02.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №934 (копія міститься в матеріалах справи).

Проте, відповідачем вказані листи залишено без відповіді.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Як вірно встановлено судом першої інстанції договір №8/2003/ГоловКЕУ від 15.01.2003 припинив свою дію 22.01.2018, у зв'язку із закінченням строку його дії, а відтак правові підстави для подальшого користування відповідачем спірним майном відсутні.

Нормою статті 795 Цивільного кодексу України визначено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

У разі припинення договору майно повертається орендарем орендодавцю в належному стані. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі (п.п. 2.5, 2.6 договору оренди).

За таких обставин, об'єкт оренди - нежитлові приміщення - в будівлі №1/153, площею 259,3 м2, які розташовані за адресою: смт. Десна, вул. Довженка №45, за договором оренди №8/2003/ГоловКЕУ від 15.01.2003 підлягає поверненню орендодавцю.

Разом з тим, обов'язок по поверненню об'єкта оренди після закінчення строку дії договору відповідачем не виконано.

Доводи, на які посилається апелянт в обґрунтування своїх вимог в апеляційній скарзі, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, сторони користуються рівними процесуальними правами.

Так, позов у даній справі подано до Господарського суду міста Києва у травні 2018 року.

Позовні вимоги заявлено до відповідача - Фізичної особи-підприємця Деляур Костянтина Юрійовича. При цьому, адресою відповідача у позовній заяві значиться: 02154, АДРЕСА_2. За вказаною адресою відповідачу було надіслано копію позовної заяви з доданими до неї документами, що підтверджується описом вкладення та фіскальним чеком (а.с. 23).

Як вбачається з матеріалів справи, в процесі розгляду справи, місцевим господарським судом відповідачу надсилались копії ухвал суду від 24.05.2018, 19.06.2018 та 17.07.2018, за адресою: 02154, АДРЕСА_2, проте вказані ухвали були повернуті підприємством поштового зв'язку із зазначенням причини повернення: «за закінченням встановленого строку зберігання».

Також, підприємством поштового зв'язку було повернуто копію судового рішення від 07.08.2018, надіслану відповідачу, із зазначенням причини повернення: «за закінченням встановленого строку зберігання».

Рішення від 07.08.2018 прийнято судом першої інстанції за відсутності відповідача. При цьому, суд зауважив, що відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином в силу положень ч. 7 ст. 120 ГПК України та п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України.

Утім, апелянт стверджує, що не був обізнаний про розгляд даної справи та не знав про прийняте судом рішення, у зв'язку з направленням процесуальних судових документів на адресу, за якою відповідач вже не проживає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо належного повідомлення відповідача у справі та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі, зокрема, містяться відомості про місцезнаходження фізичної особи-підприємця (місце проживання або інша адреса, за якою здійснюється зв'язок з фізичною особою - підприємцем).

Відомості про місце проживання фізичної особи-підприємця відповідно до Закону вносяться до Єдиного державного реєстру на підставі наданих нею документів.

За приписами ч. 1 ст. 10 Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №, копія якого додана до матеріалів позовної заяви (а.с. 57), станом на 16.02.2018 місцем проживання Деляур Костянтина Юрійовича зазначено: 02154, АДРЕСА_3.

Також, судом першої інстанції в рішенні встановлено, що адреса місцезнаходження відповідача вказана у позовній заяві відповідає адресі зазначеній у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Крім того, у справі містяться копії сторінок паспорта Деляура Костянтина Юрійовича. Як видно зі штампу реєстрації місця проживання, зазначеного на сторінці 11 паспорту, Деляур Костянтин Юрійович ІНФОРМАЦІЯ_1 року зареєстрований Дніпровським РУ ГУМВС України в м. Києві за адресою: АДРЕСА_1. Відомості про зняття з реєстрації за вказаним місцем проживання, на час розгляду справи, у суду були відсутні.

Проте, апелянтом додано до апеляційної скарги копії сторінок паспорту, з 11 та 12 сторінок якого вбачається, що з 08.06.2017 відповідач був знятий з реєстрації за вказаним місцем проживання та тривалий час (протягом всього розгляду справи в суді першої інстанції) не був зареєстрований за новою адресою. Зареєстрований за новою адресою: Чернігівська обл., Козелецький р-н, с. Жуківщина, вул. О. Бригинця, 15 А позивач був лише 07.09.2018, тобто після винесення рішення від 07.08.2018.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Пунктом 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України передбачено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За змістом ч. 3 ст. 18 Закону державній реєстрації підлягають також зміни до відомостей про фізичну особу-підприємця, що містяться в Єдиному державному реєстрі, тобто і зміна місця проживання, про що фізична особа-підприємець має звернутись із відповідною заявою.

Вказаним підтверджується той факт, що останньою відомою адресою відповідача на час розгляду справи в першій інстанції значилась - АДРЕСА_1. Вже після винесення судом рішення від 07.08.2018 відповідач 07.09.2018 зареєструвався за новою адресою, на підставі чого було внесено відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та станом на час здійснення апеляційного розгляду справи в реєстрі зазначена наступна адреса відповідача: 17047, Чернігівська обл., Козелецький район, село Жуківщина, вулиця Олександра Бригинця, будинок 15-А.

Крім того, відповідач зазначав, що фактичною адресою його проживання та листування є: 17024, Чернігівська обл., Козелецький район, селище Десна, вул. Олександра Довженка, буд. 45, магазин «Ніка», проте у позовній заяві, паспортних даних відповідача та реєстрі вказана інша адреса відповідача, чим суд і керувався.

Відповідно до пункту 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 № 01-8/123 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

Отже, з наведеного випливає, що відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України надіслані судом процесуальні документи, вважаються надісланими Фізичній особі-підприємцю Деляуру Костянтину Юрійовичу судом правильно, не дивлячись на те, що відповідач за цією адресою не проживав, оскільки вона була останньою відомою суду. Відтак вищезазначеним спростовуються доводи апелянта про те, що поштові відправлення судом направлялися за неналежною адресою.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із задоволенням позову місцевим господарським судом, а наведені доводи за апеляційною скаргою підлягають залишенню без задоволення, у зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю у встановленому законом порядку.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Деляура Костянтина Юрійовича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 07.08.2018 у справі №910/6225/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 08.02.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

Л.Г. Смірнова