УХВАЛА

м. Київ

06.02.2019Справа № 910/15957/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М. розглядаючи у відкритому підготовчому засіданні матеріали справи №910/15957/18

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронне підприємство «Група Скіф», м. Київ,

до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, м. Київ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1. державне підприємство «Сетам», м. Київ, 2. товариство з обмеженою відповідальністю «ВОЛИНЬКОМХЛІБ», м. Луцьк,

про визнання договору недійсним та стягнення 1 419 504,30 грн. матеріальних збитків,

за участю представників:

позивача Безолюка В.С. (довіреність від 04.06.2018, адвокат),

відповідача Штуць Н.Г. (довіреність № 116/7 від 14.12.18),

третьої особи 1 Конепуда Д.В. (довіреність № 87/18-16-18 від 14.12.18, адвокат),

третьої особи 2 - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа №910/15957/18 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронне підприємство «Група Скіф» (далі - Товариство) до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (далі -Агентство) про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.11.2017 (далі - Договір) та стягнення матеріальних збитків заподіяних вчиненням недійсного правочину у сумі 1 419 504,30 грн.

Товариство обґрунтовує позовні вимоги таким:

- 27.11.2017 Агентством (продавець) і товариством з обмеженою відповідальністю «ВОЛИНЬКОМХЛІБ» (покупець; далі - ТОВ «ВОЛИНЬКОМХЛІБ») було укладено Договір, за результатам проведення електронних торгів (протокол від 21.11.2017 №298350), за умовами якого продавець зобов'язується передати у власність, а покупець зобов'язується прийняти у власність транспортний засіб: марка, модель: MERCEDES-BENZ GL500 4MATIC;

- Договір укладений особою, яка не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, а тому є підстави для визнання його недійсним відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України);

- визнання недійсним вказаного правочину має своїм наслідком застосування приписів статті 216 ЦК України, а саме стягнення з відповідача 1419504,30 грн. - ціни реалізації автомобіля MERCEDES-BENZ GL500 4MATIC.

15.01.2019 третя особа-1 подала відзив на позов, який за змістом адресований і адміністративному суду і господарському.

22.01.2019 позивач надав відповідь на відзив третьої особи.

В підготовчому засіданні 21.01.2019 з'явились сторони. Треті особи не з'явились, належним чином повідомлені про дату, час і місце підготовчого засіданні, поважних причин неявки представників суду не повідомили.

Відповідач заявив клопотання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України до набрання законної сили рішенням у справі Окружного адміністративного суду міста Києва №826/2760/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронне підприємство «Група Скіф» до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів треті особи Державне підприємство «СЕТАМ», Генеральна прокуратура України про визнання дій протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення дій.

В підготовчому засіданні 21.01.2019 оголошено перерву до 06.02.2019 для надання письмових пояснень позивачем щодо вказаного клопотання.

31.01.19 позивач через канцелярію суду надав заперечення на клопотання з доказами надсилання учасникам справи.

В підготовчому засіданні 06.02.2019 з'явились сторони та третя особа-1. Третя особа-2 не з'явилась, належним чином повідомлені про дату, час і місце підготовчого засіданні, поважних причин неявки представників суду не повідомили.

Відповідач підтримав клопотання про зупинення провадження, третя особа-1 також його підтримала.

Позивач заперечив проти зупинення провадження у справі, обґрунтовуючи тим, що справи не є пов'язаними і судове рішення у даній справі не залежить від вирішення спору в адміністративній справі.

Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши подані ними заяви, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав до задоволення клопотання, і виходить з такого.

Відповідач мотивує клопотання тим, що предметом адміністративного позову є визнання протиправними дій Агентства щодо вжиття заходів до реалізації транспортних засобів та зобов'язання утриматись від здійснення дій направлених на реалізацію Транспортних засобів в числі яких і MERCEDES-BENZ GL500 4МАТІС № куз. WDC1668731А201459 державний номерний знак ААОООЗМР; підставою такого позову є відсутність як ухвали слідчого судді так і дозволу власника на реалізацію транспортного засобу; у адміністративній справі надається оцінка правомірності дій Агентства, а в свою чергу господарський спір обґрунтовується незаконними діями Агентства щодо реалізації транспортного засобу та відсутність відповідної право- і дієздатності у Агентства, а отже є похідним від вирішення вказаного адміністративного спору.

На цих підставах відповідач вважає, що існує об'єктивна неможливість розгляду господарським судом справи до вирішення адміністративної справи.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Отже, для зупинення провадження у справі на підставі вказаного пункту необхідно визначити об'єктивну неможливість розгляду справи № 910/15957/18 до вирішення адміністративним судом справи № 826/2760/18.

Слід зазначити, що предметом адміністративного позову є визнання протиправною поведінки Агентства з організації продажу транспортного засобу в частині встановлених законодавством повноважень, а предметом господарського спору є визнання недійсним Договору купівлі-продажу транспортного засобу, що укладений Агентством, як власником, і покупцем в порушення права власності позивача за відсутності волевиявлення суб'єктів уповноважених на рішення про відчуження активу та застосування наслідків недійсності розпорядження (відчуження) транспортним засобом.

Оскільки подані у справу докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду господарський, суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи.

За таких обставин, відсутня об'єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення адміністративної справи.

Крім того, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України» суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).

Отже, зупинення провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованим, недоцільним і таким, що суперечить принципу розумності строку вирішення спору.

Приписи пункту 5 частини першої частини другої статті 227, частини четвертої статті 233 Господарського процесуального кодексу України встановлюють обов'язковість оформлення ухвали окремим документом після виходу з нарадчої кімнати у разі зупинення провадження у справі. Учасникам справи оголошено результат розглянутого клопотання про зупинення провадження у справі, повідомлено висновки розгляду клопотання і що з урахуванням значного обсягу мотивування повне судове рішення буде складено за результатами даного підготовчого засідання.

Після розгляду клопотання про зупинення провадження у справі, відповідач подав клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання обґрунтовано непідсудністю даного спору господарському суду, оскільки предметом розгляду є дії та рішення Агентства, як суб'єкта владних повноважень, наділеного владно-управлінськими функціями, а також оцінка законності рішень та дій під час виконання владних повноважень та адміністративних функцій.

Третя особа - 1 підтримала позицію відповідача.

Також відповідач і третя особа - 1 зазначали, що оспорюваний правочин є адміністративним договором.

Позивач заперечив проти доводів Агентства, вказував на порушення права, спір про право, а також, що дії позивача направлені на захист порушеного права власності шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу та відшкодування вартості незаконно відчуженого майна, що є підставою для віднесення даного спору до підсудності господарського суду.

Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши подані ними заяви, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав до задоволення клопотання і виходить з такого.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно зі статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів.

Спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним і Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до п.3.2 постанови пленуму Вищого Господарського суду України №10 від 24.10.2011 господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані, зокрема, з укладенням, зміною, виконанням і розірванням усіх господарських договорів між суб'єктами господарювання і органами державної влади і місцевого самоврядування, включаючи договори, які укладаються шляхом проведення конкурсу, біржових торгів, аукціонів тощо.

Відповідно до приписів статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовим спором є спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

До адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Відповідно до пункту 16 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний договір - спільний правовий акт суб'єктів владних повноважень або правовий акт за участю суб'єкта владних повноважень та іншої особи, що ґрунтується на їх волеузгодженні, має форму договору, угоди, протоколу, меморандуму тощо, визначає взаємні права та обов'язки його учасників у публічно-правовій сфері і укладається на підставі закону: а) для розмежування компетенції чи визначення порядку взаємодії між суб'єктами владних повноважень; б) для делегування публічно-владних управлінських функцій; в) для перерозподілу або об'єднання бюджетних коштів у випадках, визначених законом; г) замість видання індивідуального акта; ґ) для врегулювання питань надання адміністративних послуг.

Згідно до пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України) індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23.09.1982 в справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", рішення від 21.02.1986 в справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства") положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього.

Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, справі "Щокін проти України" від 14.10.2010, справі "Сєрков проти України" від 07.07.2011, справі "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, справі "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2004) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суду з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Отже, спір у даній справі фактично стосується захисту порушеного органом державної влади права позивача на мирне володіння своїм майном, що гарантоване йому положеннями Конституції України та статті 1 Першого протоколу Конвенції, тобто, є спором про право, а відтак, правові підстави вважати, що такий спір не підвідомчий господарським судам та не підлягає вирішенню за правилами господарського судочинства відсутні.

У висновку - до адміністративної юрисдикції не належить розгляд справ, якщо у спірних відносинах вбачається спір про право.

Предметом спору у даній справі є договір купівлі-продажу майна, власником якого на момент відчуження був позивач. Підстави для відчуження відсутні, оскільки відсутнє волевиявлення суб'єктів управнених на прийняття такого рішення. Наслідком продажу є порушення права власності, яке підлягає відновленню спосіб відповідно до статей 15, 16, , 203, 22 Цивільного кодексу України.

Вказані законодавцем ознаки адміністративного договору відсутні у оспорюваного правочину, тому оспрюваний правочин є цивільно-правовою угодою, а не адміністративним договором.

Відтак, наявний спір про право з вимогою його поновлення та відшкодуванням майнових втрат віднесений до предметної і суб'єктної підсудності господарського суду.

Отже, закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованим і незаконним.

Приписи пункту 1 частини першої частини другої статті 231, частини четвертої статті 233 Господарського процесуального кодексу України встановлюють обов'язковість оформлення ухвали окремим документом після виходу з нарадчої кімнати у разі закриття провадження у справі. Учасникам справи оголошено результат розглянутого клопотання про закриття провадження у справі, повідомлено висновки розгляду клопотання і що з урахуванням значного обсягу мотивування повне судове рішення буде складено за результатами даного підготовчого засідання.

Відповідач заявив клопотання про надання повного тексту мотивів з яких відхилені клопотання, та оскільки є не вирішені питання, визначені статтею 182 Господарського процесуального кодексу України, а також у звязкуз із неявкою третьої особи-2, в силу статті 183 цього кодексу є підстави для оголошення перерви у підготовчому засіданні.

Враховуючи завдання підготовчого провадження, встановлені статтею 177 Господарського процесуального кодексу України та беручи до уваги, що подання та вирішення поданих відповідачем клопотань потребувало значного часу, тому господарський суд вважає за доцільне визначити процесуальні питання, як повинні бути вирішені на даній стадії провадження у справі.

Так, стороною оспорюваного договору є товариство з обмеженою відповідальністю «ВОЛИНЬКОМХЛІБ» (43023, м. Луцьк, вул. Карбишева, 1; ідентифікаційний код: 32035249), яке позивач не визначав відповідачем.

Крім того, встановлено, що провадженні Господарського суд міста Києва знаходиться справа №910/169/18 за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Охоронне підприємство "Група Скіф" до Державного підприємства "Сетам" та Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів в якому, зокрема, просить визнати недійсними електронні торги Транспортного засобу MERCEDES-BENZ GL500 4МАТІС № куз. WDC1668731А201459 державний номерний знак ААОООЗМР, проведенні Державним підприємством "СЕТАМ" на замовлення Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів

Керуючись статтями 177, 183, 227, 231, 234 та 235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

1. Відмовити в задоволенні клопотання Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів про зупинення провадження у справі 910/15957/18 до набрання законної сили рішенням у справі Окружного адміністративного суду міста Києва №826/2760/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронне підприємство «Група Скіф» до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів треті особи Державне підприємство «СЕТАМ», Генеральна прокуратура України про визнання дій протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення дій.

2. Відмовити в задоволенні клопотання Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів про закриття провадження у справі №910/15957/18 з підстав предметної та суб'єктної непідсудності господарському суду.

3. Оголосити перерву у підготовчомузасіданні до 20.02.19 о 17:00 год.Засідання відбудеться у приміщенні Господарського суду міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 44- Б, зал № 6 .

4. Повідомити учасників справи про дату, час і місце підготовчого засідання.

5. Пропонувати позивачу визначитись із участю товариства з обмеженою відповідальністю «ВОЛИНЬКОМХЛІБ» (43023, м. Луцьк, вул. Карбишева, 1; ідентифікаційний код: 32035249) у справі в якості відповідача, оскільки предметом даного спору оспорюваний договір, стороною якого третя особа -2.

6. Пропонувати учасникам справи надати пояснення щодо врахування при розгляді справи №910/15957/18 обставин і фактів, встановлених в судових рішеннях у справі 910/169/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Охоронне підприємство "Група Скіф" до Державного підприємства "Сетам" та Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів про визнання недійсними електронних торгів.

7. Надіслати ухвалу суду учасникам справи.

Ухвала набрала законної сили 06.02.2019 та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішеня складено 08.02.2019.

Суддя І.Д.Курдельчук

20.02.19 о 17:00 год. 6 .