РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.02.2019Справа № 910/15066/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М. за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Норд Втормет»
ДоАкціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»
простягнення 393 394,31 грн

Представники сторін:

від позивача: Темченко Р.Ю.;

від відповідача: Каракоця О.Р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Норд Втормет» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про стягнення 393 394,31 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Товариство з обмеженою відповідальністю «Норд Втормет» посилається на порушення відповідачем прав останнього, як клієнта банку, щодо розпорядження грошовими коштами у сумі 393 394,31 грн, які знаходяться на рахунку позивача.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що AT КБ «Приватбанк» листом № 20.1.0.0.0/7-20180419/2381 від 19.04.2018, з метою забезпечення всебічного аналізу та перевірки документів (інформації) про фінансові операції клієнтів банку та відомостей про їх учасників, звернувся до клієнта - ТОВ «Норд Втормет» щодо отримання інформації та документів, що стосуються діяльності клієнта. В цьому ж листі банком було повідомлено, що вищезазначені документи (належним чином засвідчені), мають бути надані протягом 5 робочих днів з дати отримання цього запиту до банку. Також було звернуто увагу на те, що в разі ненадання клієнтом необхідних документів та відомостей або умисного подання неправдивих відомостей банк буде змушений, відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», відмовитися від підтримання ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин), відмовити в проведенні фінансових операцій. За номером реєстру поштової відправки 780 з офіційного сайту Укрпошти відправлення (лист АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-20180419/2381 від 19.04.2018 року) було вручено позивачу за довіреністю 04.05.2018. Проте, вказаний лист банку був залишений ТОВ «Норд Втормет» без відповіді. Жодної інформації, документів або ж відповіді з обґрунтуванням причин неможливості надання таких, банку надано не було.

У зв'язку з вищенаведеним, АТ КБ «Приватбанк», керуючись положеннями ст. 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», було прийнято рішення про припинення правовідносин із клієнтом та закриття його рахунків.

Лист-повідомлення АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-20180531/5339 від 31.05.2018 із відповідним рішенням було направлено до ТОВ «Норд Втормет» у червні 2018 та отримано останнім, що підтверджується наданим разом із позовною заявою заповненим шаблоном заяви про перерахування залишків коштів, який додавався банком до цього листа. Проте, при цьому клієнт не здійснив обов'язкових заходів, що були наведені у листі, які є необхідними для припинення правовідносин та закриття рахунків, а саме не звернувся до відділення банку задля надання: оригіналів установчих документів юридичної особи або нотаріально засвідчені їх копії; інформації та/або документів, що містять відомості про структуру власності юридичної особи, на підставі яких Банк має можливість встановити всіх наявних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів); документів осіб, які мають право розпоряджатися рахунками та/або майном; фінансової звітності юридичної особи, складеної відповідно до вимог законодавства України на останню звітну дату; письмової заяви про перерахування залишку коштів на інший рахунок в іншому Банку; анкети-опитувальника клієнта-юридичної особи.

Про необхідність звернення до відділення банку з пакетом документів позивача було повторно повідомлено листом АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-180917/2508 від 18.09.2018 року, що надісланий на запит клієнта б/н від 12.09.2018. Проте, на момент надання зазначеного відзиву, ТОВ «Норд Втормет» так і не звернувся до відділення АТ КБ «Приватбанк», що унеможливлює здійснення банком коректного закриття рахунків клієнта та припинення правовідносин відповідно до вимог чинного законодавства. Таким чином відповідач вважає, що оскільки позивачем не виконано вимоги банку, необхідні для закриття рахунку, то права останнього не порушені, а позовні вимоги є передчасними.

Крім того, відповідачем в спростування позовним вимог зазначено, що виходячи з системного аналізу положень Цивільного кодексу України та Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», належними способами захисту прав клієнта законодавець визначає зобов'язання банку вчинити певні дії, а не стягнення коштів з банку, як просить позивач.

Ухвалою суду від 14.11.2018 було відкрито провадження у справі № 910/15066/18 та прийнято позовну заяву до розгляду; вирішено здійснювати розгляд справи № 910/15066/18 у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 10.12.2018.

У підготовчому засіданні 10.12.2018 судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання у зазначеній справі до 09.01.2019, яку занесено до протоколу судового засідання.

У судовому засіданні 09.01.2019 судом було поставлено ухвалу про продовження строків підготовчого провадження та відкладення підготовчого засідання у зазначеній справі до 04.02.2019, які занесено до протоколу судового засідання.

24.01.2019 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що відповідачем було порушено право позивача на вільне розпорядження його коштами у сумі 383 804,46 грн, що знаходяться на поточному рахунку № 17252, при цьому зазначені дії були вчинені відповідачем з порушенням норм встановлених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Конституції України та Цивільного кодексу України.

У підготовчому засіданні, призначеному на 04.02.2019, суд вчинив всі дії, визначені частиною другою статті 182 ГПК України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Частиною 6 статті 183 ГПК України передбачено, що якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Учасники справи у підготовчому засіданні 04.02.2019 надали письмову згоду на розгляд справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Зважаючи на наведене, за результатами підготовчого засідання, призначеного на 04.02.2019, судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 04.02.2019 судом розпочато розгляд справи по суті.

Відповідно до ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд і вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

При розгляді справи по суті в судовому засіданні 04.02.2019 судом було заслухано вступне слово позивача та відповідача, з'ясовано обставини справи та досліджено докази відповідно до статей 208-210 ГПК України, після чого суд перейшов до судових дебатів у відповідності до статей 217, 218 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача не визнав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив суд відмовити у задоволенні позову повністю, з підстав, викладених ним у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 04.02.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

На підставі поданих 01.03.2016 ТОВ «Норд Втормет» Заяви про відкриття рахунків та Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» здійснювалось обслуговування поточного рахунку № 7252 відкритого ТОВ «Норд Втормет» (далі - рахунок), в електронному вигляді, через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, Інтернет клієнт банк, sms повідомлення інші), що визначено і врегульовано «Умовами та правилами надання банківських послуг» (далі - Правила).

Зазначені правила розміщені у мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua є публічною офертою, що містить умови та правила надання послуг банком його партнерами, до якої приєднується клієнт підписуючи заяву у відділенні банку.

За твердженнями позивача, він належним чином та у повному обсязі здійснює оплату вартості банківських послуг відповідно до діючих тарифів відповідача. Незважаючи на зазначене, відповідачем в односторонньому порядку без будь яких законних підстав та належних роз'яснень, 01.06.2018 було припинено надання позивачу банківських послуг щодо обслуговування поточного рахунку №7252 та зупинено фінансові операції позивача.

Позивач неодноразово звертався на адресу відповідача з заявами про закриття поточного рахунку №7252 та перерахування грошових коштів з вказаного поточного рахунку на поточний рахунок №760, МФО: 380526 відкритий позивачем в ВАТ КБ «Глобус» та скаргами на дії посадових осіб відповідача.

13.09.2018 позивачем було надіслано на адресу відповідача вимогу від 12.09.2018, в якій вказувалося на незаконність дій відповідача щодо припинення надання позивачу банківських послуг по обслуговуванню поточного рахунку №7252 та зупинення фінансових операцій позивача, а також направлено вимогу про поновлення проведення фінансових операцій, закриття відкритого в АТ КБ «Приватбанк» поточного рахунку №7252, а залишок грошових коштів що знаходиться на цьому рахунку у сумі 383 804,46 грн просив перерахувати на поточний рахунок №760 МФО: 380526, відкритий позивачем в ВАТ КБ «Глобус». Проте, зазначена вимога позивача, відповідачем залишена без виконання.

Позивач зазначає, що діями відповідача було порушено право позивача на вільне розпорядження його коштами у сумі 383 804,46 грн, що знаходяться на поточному рахунку № 17252, при цьому зазначені дії були вчинені відповідачем з порушенням норм встановлених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Конституції України та Цивільного кодексу України.

З огляду на те, що відповідачем не були вчинені дії по перерахуванню відповідачу залишу коштів у сумі 383 804,46 грн, що знаходяться на поточному рахунку № 17252, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 383 804,46 грн коштів, які перебувають на банківському рахунку №760. Крім того, позивач на підставі статті 1073 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача 3 відсотки річних у сумі 4 984,20 грн та 4 605,65 грн інфляційних втрат.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив посилаючись на те, що AT КБ «Приватбанк» листом № 20.1.0.0.0/7-20180419/2381 від 19.04.2018 року з метою забезпечення всебічного аналізу та перевірки документів (інформації) про фінансові операції клієнтів банку та відомостей про їх учасників звернувся до клієнта -ТОВ «Норд Втормет» щодо отримання інформації та документів, що стосуються діяльності клієнта. В цьому ж листі банком було повідомлено, що вищезазначені документи (належним чином засвідчені), мають бути надані протягом 5 робочих днів з дати отримання цього запиту до банку. Також було звернуто увагу на те, що в разі ненадання клієнтом необхідних документів та відомостей або умисного подання неправдивих відомостей банк буде змушений, відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», відмовитися від підтримання ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) та/або відмовити в проведенні фінансових операцій. За номером реєстру поштової відправки 780 з офіційного сайту Укрпошти відправлення (лист АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-20180419/2381 від 19.04.2018 року) було вручено позивачу за довіреністю 04.05.2018. Проте, вказаний лист банку був залишений ТОВ «Норд Втормет» без відповіді. Жодної інформації, документів або ж відповіді з обґрунтуванням причин неможливості надання таких, банку надано не було.

У зв'язку з вищенаведеним, АТ КБ «Приватбанк», керуючись положеннями ст. 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» було прийнято рішення про припинення правовідносин із клієнтом та закриття його рахунків.

Лист-повідомлення АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-20180531/5339 від 31.05.2018 із відповідним рішенням було направлено до ТОВ «Норд Втормет» у червні 2018 та отримано останнім, що підтверджується наданим разом із позовною заявою заповненим шаблоном заяви про перерахування залишків коштів, який додавався банком до зазначеного листа. Проте, клієнт не здійснив обов'язкових заходів, що були наведені у листі, які є необхідними для припинення правовідносин та закриття рахунків, а саме не звернувся до відділення банку задля надання: оригіналів установчих документів юридичної особи або нотаріально засвідчені їх копії; інформації та/або документів, що містять відомості про структуру власності юридичної особи, на підставі яких Банк має можливість встановити всіх наявних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів); документів осіб, які мають право розпоряджатися рахунками та/або майном; фінансової звітності юридичної особи, складеної відповідно до вимог законодавства України на останню звітну дату; письмової заяви про перерахування залишку коштів на інший рахунок в іншому Банку; анкети-опитувальника клієнта-юридичної особи.

Про необхідність звернення до відділення банку з пакетом документів позивача було повторно повідомлено листом АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-180917/2508 від 18.09.2018 року, що надісланий на запит клієнта б/н від 12.09.2018. Проте, ТОВ «Норд Втормет» так і не звернувся до відділення АТ КБ «Приватбанк», що унеможливлює здійснення банком коректне закриття рахунків клієнта та припинення правовідносин відповідно до вимог чинного законодавства. Таким чином відповідач вважає, що оскільки позивачем не виконано вимоги банку, необхідні для закриття рахунку, то права останнього не порушені, а позовні вимоги є передчасними.

Крім того, відповідачем в спростування позовним вимог зазначено, що виходячи з системного аналізу положень Цивільного кодексу України та Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», належними способами захисту прав клієнта законодавець визначає зобов'язання банку вчинити певні дії, а не стягнення коштів з банку, як просить позивач.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Частиною 1 статті 14 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відносини між банком та клієнтом (володільцем банківського рахунка) щодо укладення договору банківського рахунка та здійснення операцій за рахунком клієнта урегульовано положеннями глави 72 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Клієнт (в даному випадку позивач) є власником наявних у нього на рахунку грошових коштів, і яке (права власності) є непорушним в силу приписів ст. 41 Конституції України.

Пунктом 8.1. ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж встановлені в абзацах першому та другому цього пункту, строки виконання доручень клієнтів.

За приписами ст. 21.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ініціювання переказу проводиться шляхом, зокрема, подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Розрахунковим є документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунку платника на рахунок отримувача (ст. 1.35 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Одним із видів розрахункових документів є платіжне доручення, що містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача (ст. 1.30, ст. 22.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги - доручення, мають подаватися ініціатором до банку, що його обслуговує. При використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання (ст. ст. 22.3, 22.4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту (ст. 22.9 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Згідно п. 2.19. Інструкції «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» розрахункові документи, що надійшли до банку протягом операційного часу, банк виконує в день їх надходження. Розрахункові документи, що надійшли після операційного часу, банк виконує наступного операційного дня. Банк і клієнт мають право, ураховуючи встановлені законодавством строки проведення переказу, передбачити в договорі банківського рахунку інші, ніж встановлені в абзаці першому цього пункту, строки виконання розрахункових документів клієнта. Порядок виконання таких документів визначається договором між банком і клієнтом та внутрішніми правилами банку.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (ст. 30.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Право розпорядження коштами, що знаходяться на рахунку, відкритому в банку, надане лише власникові рахунку.

Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом (ст. 1074 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що відповідачем листом від 19.04.2018 на підставі Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та Положення про здійснення банками фінансового моніторингу було повідомлено позивача про необхідність надання фінансової інформації та документів, що стосуються діяльності ТОВ «Норд Втормед». Повідомлено позивача, що у випадку неподання відомостей або умисного подання неправдивих відомостей банк буде змушений, відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» відмовитися від підтримання ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) та/або відмовити в проведенні фінансових операцій.

Оскільки позивачем на вимогу банку документи та інформація надана не була, то АТ КБ «Приватбанк», керуючись положеннями ст. 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» було прийнято рішення про припинення правовідносин із клієнтом та закриття його рахунків. Також в зазначеному повідомленні банком наголошено на тому, що залишок коштів на рахунку може бути перераховано на рахунок позивача, відкритий в іншому банку за умови подання певних документів та заповнення заяви про перерахування залишків коштів.

Проте, позивачем вимоги, зазначені в повідомленні від 31.05.2018 виконані не були, що, в свою чергу, унеможливило здійснення банком коректного закриття рахунків клієнта та припинення правовідносин відповідно до вимог чинного законодавства, в тому числі перерахування коштів на рахунок позивача, відкритого в іншому банку.

Структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків врегульовано Законом України «Про банки і банківську діяльність.

Статтею 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зазначено, що на банки покладено обов'язок проводити ідентифікацію та верифікацію клієнтів відповідно до вимог законодавства України.

В частині 5 зазначеної статті банку надано право відмовитися від встановлення (підтримання) договірних відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

За змістом ст. 5 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб'єктами первинного фінансового моніторингу є, зокрема, банки, страховики (перестраховики), страхові (перестрахові) брокери, кредитні спілки, ломбарди та інші фінансові установи.

Згідно з частиною 2 статті 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» оцінювання ризиків клієнтів суб'єктом первинного фінансового моніторингу здійснюється за відповідними критеріями, зокрема за типом клієнта, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, і видом товарів, послуг, які клієнт отримує від суб'єкта первинного фінансового моніторингу. Суб'єкт первинного фінансового моніторингу зобов'язаний також здійснювати переоцінку ризиків клієнтів, з якими встановлені ділові відносини, а також в інших випадках, встановлених законодавством, не рідше ніж один раз на рік з метою її підтримання в актуальному стані та документувати результати оцінки чи переоцінки ризиків.

У ст.10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» вказано, що суб'єкт первинного фінансового моніторингу зобов'язаний: відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі, коли здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта (у тому числі встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), є неможливим або якщо у суб'єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені; відмовитися від проведення переказу в разі відсутності даних, передбачених частинами дванадцятою і тринадцятою статті 9 цього Закону; відмовити клієнту в обслуговуванні (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) у разі встановлення факту подання ним під час здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта (поглибленої перевірки клієнта) недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб'єкта первинного фінансового моніторингу.

Суб'єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися: від проведення фінансової операції у разі, якщо фінансова операція містить ознаки такої, що згідно з цим Законом підлягає фінансовому моніторингу; від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі ненадання клієнтом необхідних для вивчення клієнтів документів чи відомостей або встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

Відповідно до Законів України «Про Національний банк України», «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», з метою запобігання використанню банківської системи для легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення правлінням Національного банку України Постановою №417 від 26.06.2015р. було затверджено «Положення про здійснення банками фінансового моніторингу».

Згідно з п.2 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу аналіз фінансових операцій - комплекс ризик-орієнтованих заходів, які здійснюються на постійній основі та установлені внутрішніми документами банку з питань здійснення фінансового моніторингу, проведення яких дає змогу з'ясувати суть і мету фінансових операцій, зробити висновок про відповідність/невідповідність фінансових операцій фінансовому стану клієнта та/або змісту його діяльності, регулярність здійснення фінансових операцій та спрямований на виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу; вивчення фінансової діяльності клієнта - проведення порівняльного аналізу інформації, отриманої під час здійснення аналізу фінансових операцій клієнта, з інформацією, отриманою під час установлення ділових (договірних) відносин (у тому числі, в процесі уточнення інформації з питань ідентифікації, змісту діяльності, фінансового стану), та з інформацією, отриманою за час обслуговування за попередній період, з метою переоцінки рівня ризику клієнта; високий рівень ризику клієнта - це рівень ризику, отриманий за результатами оцінки ризику клієнта, який визначається банком за результатами аналізу сукупності визначених банком критеріїв ризику проведення клієнтом фінансових операцій з легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму та свідчить про високу ймовірність використання клієнтом послуг банку для легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму; внутрішні документи банку з питань фінансового моніторингу - правила, програми, методики, інші документи з питань фінансового моніторингу, затверджені банком згідно з вимогами законодавства України, у тому числі цього Положення; моніторинг ризиків клієнтів - процес відстеження критеріїв ризиків клієнтів за результатами вивчення клієнтів, що проводиться з метою своєчасного виявлення змін ризику за географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передавання (отримання) активів, ризику за видом товарів, послуг, ризику за типом клієнта, у тому числі з урахуванням здійснення ними ризикових фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу та їх регулярності, для здійснення переоцінки попередньо встановлених рівнів ризиків клієнтів.

Тобто, виходячи з вищевикладеного, приписи статей 10, 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», як спеціальних нормативно-правових актів, прямо наділяють банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі, шляхом розірвання договорів.

При цьому, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що відповідачем було повідомлено позивачу про можливість перерахування залишку коштів на рахунку № 7252 при виконанні останнім вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та Закону України «Про банки і банківську діяльність» в частині надання на вимогу банку певної інформації.

Оскільки позивачем у повному обсязі вимоги банку щодо надання документів виконанні не були, то відповідачем правомірно не було виконано розпорядження позивача та не здійснено перерахування коштів на рахунок останнього, відкритий у іншому банку.

Судом, щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів, які знаходяться на рахунку № 7252, відкритому ТОВ «Норд Втормет», зазначається наступне.

За договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч.1 ст.1066 Цивільного кодексу України).

Зі змісту ст.7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

У ст.5 вказаного нормативно-правового акту унормовано, що суб'єктами правових відносин, що виникають при здійсненні переказу коштів, є учасники, користувачі (платники, отримувачі) платіжних систем. Відносини між суб'єктами переказу регулюються на підставі договорів, укладених між ними з урахуванням вимог законодавства України.

За приписами ч.1 ст.8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Тобто, з системного аналізу наведених правових норм та з правової природи договору банківського рахунку полягає, що на підставі означеного правочину у банку виникають обов'язки щодо здійснення певних банківських операцій, проте кошти, що перебувають на рахунку у банку є власністю особи, якій відкрито рахунок.

Згідно з ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 р. № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого права.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Нормами статті 13 Конституції України закріплено обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст. 4 ГПК України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа, передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що відповідачем неправомірно заблоковано його розрахунковий рахунок, що, в свою чергу, призвело до порушення права на розпорядження коштами, які на ньому перебували. З огляду на наведене, позивач просив суд стягнути з відповідача належні ТОВ "Норд Втормет" кошти у розмірі 383 804,46 грн, які перебувають на рахунку № 7252.

Проте судом зазначається, що за умовами укладеного з відповідачем договору та вимог чинного законодавства України, останній зобов'язувався приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком, відтак в силу ст. 1073 ЦК України, позивач за захистом свого порушеного права мав пред'явити відповідачеві вимогу про зобов'язання виконати платіжне доручення про перерахування грошових коштів в силу умов договору.

Пунктом 2 статті 14 Цивільного кодексу України встановлено, що особа не може примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

За таких обставин, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Норд Втормед» щодо стягнення 383 804,46 грн, які перебувають на рахунку № 7252, а також похідні вимоги про стягнення 4 984,20 грн трьох відсотків річних та 4 605,65 грн інфляційних нарахувань підлягають залишенню судом без задоволення.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено та підписано 14.02.2019

Суддя Спичак О.М.