ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2019 Справа № 917/1581/18

за позовною заявою Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко", місцезнаходження: 03115, м. Київ, проспект Перемоги, 121В; адреса листування: 42305, Сумська область, Сумський район, смт. Степанівка, вул. Заводська, 4

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" вул. Будька, буд. 47, м. Гадяч, Полтавська область, 37300

про стягнення 159 643,10 грн.

Суддя Киричук О.А.

Секретар судового засідання Рожко О.П.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: не з'явився

Приватне акціонерне товариство "Райз-Максимко" звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" про стягнення 159 643,10 грн. боргу за договором поставки № 92-П від 12.07.2016 р.

Позивач в обґрунтування позову вказує, що відповідач не виконав у встановлені договором строки свої договірні зобов'язання, внаслідок чого виникла заборгованість, яка до цього часу не погашена.

Ухвалою від 22.12.2018 р. господарський суд прийняв дану позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; ухвалив справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні; судове засідання у справі призначити на 17.01.2019 р.; викликати учасників справи у судове засідання; визначити відповідачу строк до 16.01.2019 р. для подання заяви з запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження; запропонувати сторонам, зокрема, відповідачу протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду надати суду відзив на позов.

Ухвалою від 17.01.2019 р. господарський суд відклав розгляд справи на 05.02.19, викликав учасників справи в судове засідання.

Відповідач на виклик суду в судове засідання 17.01.2019 не з'явився, відзив на позов не надав, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки представник зайнятий в іншому судовому засіданні (вх. № 1046 від 05.02.19).

В судовому засіданні представник позивача проти клопотання про відкладення розгляду справи заперечив, вказуючи на наявність у відповідача інших представників, які б могли з"явився на виклик суду.

В судовому засіданні 05.02.2019, суд, розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, зазначає, що приписи ст.ст.56-61 Господарського процесуального кодексу України не визначають обовязком відповідача направити до господарського суду конкретного представника, в той час як Товариство з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами, повноваження яких підтверджуються в порядку статті 60 Господарського процесуального кодексу України. Враховуючи те, що відповідачем е надано доказів неможливості такої заміни представника і неможливості розгляду справи без участі представника, суд, вважає за можливе розглянути справу за відсутністю представника відповідача, а отже у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" про відкладення розгляду справи відмовляється судом.

Як зазначалося вище, відповідач відзив на позов не надав

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши наявні у справі матеріали, оцінивши подані сторонами докази, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд встановив наступні обставини.

Між Приватним акціонерним товариством "Райз-Максимко" (позивачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (відповідачем) 12.07.2016 року був укладений договір поставки № 92-П від12.07.2016 року (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору позивач (постачальник) зобов'язався поставляти відповідачу (покупцю) молоко коров'яче відповідно до усного та/або письмового (в тому числі отриманого за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем) замовлення відповідача, а відповідач (покупець) - приймати й оплачувати його на умовах та в порядку, визначеному цим Договором.

Згідно п.8.1 Договору строк дії Договору до 31.12.2016р., а в частині розрахунків за поставлене молоко до моменту остаточного розрахунку.

Згідно п.8.2 Договору по закінченні терміну дії даного договору у разі відсутності письмової заяви сторони про припинення або зміну умов даного договору протягом одного місяця до моменту закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на наступний рік і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Представник позивача повідомив суд, що письмові заяви сторони про припинення або зміну умов даного договору не надавали, договір є продовженим на тих самих умовах.

Згідно п.1.2. Договору кількість молока зазначається у товарно-транспортній накладній та спеціалізованій накладній на перевезення молока, ціна - у протоколах погодення цін (Додаток № 1), що є невід"ємною частиною даного Договору.

Згідно п.4.4 Договору не пізніше 3-го числа місяця наступного за звітним покупцем, на підставі товарних накладних на перевезення молочної сировини, виписується приймальна квитанція за формою №3-ПК (МС), в якій вказуються кількість та вартість молочної сировини та інші реквізити передбачені законодавством.

Протоколами погодження цін від 09.08.2016р., від 26.08.2016р., від 15.09.2016р., від 05.10.2016р., від 19.10.2016р., від 03.11.2016р., від 08.11.2016р. сторони погодили закупівельну ціну молока.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачеві товар (молоко) за період з 02.02.2017 р. по 04.02.2017 р. на загальну суму 159 643,10 грн., що підтверджується приймальною квитанцією № 2 від 28.02.17 p. та довіреністю відповідача на отримання товару № 25 від 01.02.17р.

Посилання позивача на непідписання відповідачем видаткових накладних, не спростовує факту поставки товару, оскільки факт отримання товару у визначеній приймальною квитанцією № 2 від 28.02.17 p. кількості на загальну суму 159 643,10 грн. відповідачем при розгляді справи не спростовувався, тому приймається судом як юридичний факт із подальшими відповідними наслідками.

Пунктом 5.2. Договору встановлено, що покупець проводить 100% попередню оплату замовленого молока/партії молока у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача протягом одного банківського дня з моменту виставлення позивачем рахунку-фактури.

Відповідач за одержану продукцію не розрахувався, заборгувавши позивачу 159 643,10 грн.

06.11.2018 року позивач звернувся до відповідача з вимогою за № 05/11-18юр погасити заборгованість за Договором, що підтверджується поштовими квитанціями від 06.11.2018р. та описом вкладення до цінного листа.

Докази того, що відповідач здійснив оплату поставленої позивачем продукції за період з 02.02.2017 р. по 04.02.2017 р. на загальну суму 159 643,10 грн. в матеріалах справи відсутні.

При вирішенні спору, суд приймає до уваги наступне.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, згідно якого, в силу ст.712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.

Отже, змістом договору купівлі продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

За змістом статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що за період з 02.02.2017 р. по 04.02.2017 р. відповідачу було передано товар на загальну суму 159 643,10 грн., що підтверджується приймальною квитанцією № 2 від 28.02.17 p. та довіреністю відповідача на отримання товару 3 25 від 01.02.17р.

Факт отримання товару у кількості, що вказана позивачем у позові, в тому числі за видатковими накладними, що не повернуті позивачу, відповідачем в процесі розгляду справи на заперечувався.

Пунктом 5.2. Договору встановлено, що покупець проводить 100% попередню оплату замовленого молока/партії молока у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача протягом одного банківського дня з моменту виставлення позивачем рахунку-фактури.

За змістом статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

З огляду на визначене вище, зобов"язання по оплаті молока, отриманого за період з 02.02.2017 р. по 04.02.2017 р., є таким, що настав.

Докази того, що відповідач здійснив оплату поставленої позивачем продукції за період з 02.02.2017 р. по 04.02.2017 р. в матеріалах справи відсутні.

Згідно з ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування викладених у позові обставин.

Отже, позовні вимоги про стягнення 159 643,10 грн. боргу є обгрунтовані та підлягають задоволенню.

За результатами вирішення спору судові витрати щодо судового збору у справі покладаються повністю на Відповідача відповідно ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (вул. Будька, буд. 47, м. Гадяч, Полтавська область, 37300; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" (37240, Полтавська область, Лохвицький район, м. Заводське, вул. Матросова, 10; ) 159 643,10 грн. боргу, 2 399,16 грн. витрат з оплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Полтавської області протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 11.02.2019р.

Суддя Киричук О.А.