ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року Справа № 924/159/14

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Огороднік К.М. , суддя Коломис В.В.

секретар судового засідання Полюхович І.Г.

за участю представників сторін:

позивача: Сибаля А.М., в.о. керівника

відповідача: Кордас Ж.А. - представника за довіреністю від 27.03.2018 року №14/20-47-18

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" на ухвалу господарського суду Хмельницької області, постановлену 26.12.18р. суддею Вибодовським О.Д. о 12:31 у м.Хмельницькому, повний текст складено 26.12.18р. у справі № 924/159/14

за заявою ТОВ "Октант-Центр" м.Хмельницький

до Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" м.Київ

про стягнення 46 530,25 грн. в межах справи № 924/159/14 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю „Октант-центр, м. Хмельницький (новий розгляд)

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 24.07.2014р. порушено провадження у справі №924/159/14 про банкрутство ТОВ "Октант-центр", визнано грошові вимоги ініціюючих кредиторів до боржника в загальній сумі 789819,70 грн., в тому числі НАК "Украгролізинг" в особі Хмельницької філії в сумі 301386,11 грн.

ТОВ "Октант-центр" звернулося з позовом до Державного публічного акціонерного товариства "НАК "Украгролізинг" про стягнення 46 530,25 грн. на підставі ст.1212 ЦК України.

Позовна заява обґрунтована тим, що ЗАТ «Октант», правонаступником якого є ТОВ "Октант-центр", перерахував 08.09.2011р. грошові кошти в сумі 46 530,25 грн. (з призначенням платежу оплата лізингового платежу за трактор ХТЗ-17221 згідно дог. № 22-07-687 спл від 18.10.07р. в т.ч. ПДВ 20 % 7755,04 грн.) на поточний рахунок НАК "Украгролізинг", а НАК "Украгролізинг" прийняв ці кошти безпідставно, оскільки на час здійснення платежу у ТОВ "Октант-центр" не було жодного укладеного з відповідачем чинного договору, який би покладав на позивача обов'язок здійснювати відповідачу платіж, зокрема після розірвання договору лізингу №22-07-687 спл від 18.10.2007р. У зв'язку з чим, на підставі ст.1212 ЦК України, позивачем заявлена вимога про повернення безпідставно отриманих коштів. Крім того, ТОВ "Октант-центр" в позовній заяві зазначалося про те, що результати стягнення коштів пов'язані із формуванням в подальшому майнової маси позивача боржника, формуванням кредиторських вимог та реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 26.12.2018 року у справі №924/159/14 в позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" м. Хмельницький до Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" м.Київ про стягнення 46 530,25 грн. відмовлено.

Обґрунтовуючи ухвалу, суд, з посиланням на ст.ст. 11, 15, 177, 509, 1212 ЦК України, ст. 316 ГПК України, постанови Верховного суду у справі №918/100/18 від 10.10.2018 року, від 18.04.2018 року у справі №904/12527/16, постанову ВГСУ від 30.08.2017 року у справі №924/159/14, докази наявні в матеріалах справи вказав про підставність заявленого позову, проте, у задоволенні позову відмовив у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Не погодившись із винесеною ухвалою позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Хмельницької області від 26.12.2018 року у справі №924/159/14 та прийняти нове рішення, яким стягнути із Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" 46 530,25 грн..

Вказав, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України у зв'язку із спливом строку давності, суд першої інстанції неправильно визначив початок його перебігу, в результаті чого всупереч обставинам справи дійшов помилкового висновку про сплив строку позовної давності.

Скаржник зауважує, як було зазначено в позовній заяві та підтверджується матеріалами справи, на час здійснення платежу на користь відповідача в сумі 46 530,25 грн. згідно платіжного доручення № 189 від 08.09.2011р. договір лізингу № 22-07-687спл від 18.10.2007р. вже було розірвано.

Разом із тим, звертає увагу, що на час здійснення платежу, було чинне та обов'язкове до виконання рішення господарського суду Хмельницької області від 22.11.2010р. у справі №5/1922-10, яким серед іншого стягнуто із позивача на користь відповідача заборгованість за договором лізингу № 22-07-687спл від 18.10.2007р. в сумі 46342,00 грн., що становить собою несплачені лізингові платежі.

А тому, ТОВ «Октант-Центр», добросовісно розраховувало на те, що сплачені кошти зменшать заборгованість перед ДПАТ "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" за договором лізингу № 22-07-687спл від 18.10.2007р.

Зазначає, що ТОВ «Октант-Центр» не передбачало та не могло передбачити в момент оплати, що сплачені кошти не будуть взагалі нікуди зарахованими відповідачем, в тому числі не будуть зарахованими на виконання рішення суду про стягнення боргу за договором лізингу № 22-07-687спл від 18.10.2007р., тим більше, що дані кошти були прийняті відповідачем без жодних зауважень.

Відповідач не повідомляв позивача, що кошти були сплачені безпідставно (помилково) та підлягають поверненню.

Отже, вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач довідався про порушення свого права саме в момент платежу - 08.09.2011р..

Зауважує, що вперше ТОВ "Октант-Центр" про те, що перерахування коштів на рахунок відповідача по погашенню існуючої заборгованості не проводилось, стало відомо із довідки відповідача від 22.07.2014р. № 258.

Такий же висновок та встановлена обставина про непогашення заборгованості спірним платежем міститься і в ухвалі господарського суду Хмельницької області від 24.07.2014р. у справі № 924/159/14.

Отже, про те, що дані кошти не були прийняті в рахунок оплати предмету лізингу, а отже є безпідставно набутими відповідачем, ТОВ "Октант-Центр" стало відомо лише 22.07.2014р., отже саме з цього часу починається перебіг позовної давності згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України, і такий не сплив на час звернення із позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу, Державне публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Зокрема, з посиланням на ст. 261 ЦК України, постанову Верховного суду від 28.11.2018 року у справі №911/926/17, ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» вказує, що встановленню підлягає коли саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Октант-центр», а не в.о. керівника ТОВ «Октант-центр» Сибаль А.М., довідалось або могло довідатись про порушене право.

Відповідач стверджує, що позивач мав всі можливості довідатись, одразу після сплати 08.09.2011р., про те, чи були сплачені кошті зараховані Відповідачем в рахунок погашення заборгованості за договором лізингу №22-07-687 спл від 18.10.2007р.. В разі отримання негативної відповіді позивач міг зобов'язати відповідача зарахувати сплачені кошти на погашення заборгованості за вказаним договором, або витребувати ці кошти у відповідача. Однак, жодного разу, починаючи з моменту проведення оплати, а саме з 08.09.2011р., позивач не звернувся до відповідача з вимогою зарахувати сплачені кошти на погашення заборгованості за договором лізингу №22-07-687 спл від 18.10.2007р., яка є охопленою рішенням суду №5/1922-10. Не надано позивачем таких доказів і суду.

Щодо твердження позивача про те, що він не знав, що сплачені кошти не були зараховані в рахунок погашення заборгованості за договором лізингу №22-07-687 спл від 18.10.2007р., яка є охопленою рішенням суду №5/1922-10, вказує наступне.

Як підтверджено матеріалами справи та не заперечується позивачем, між позивачем та відповідачем був укладений договір лізингу №22-07-687 спл від 18.10.2007р. У зв'язку із не сплатою лізингових платежів у справі №5/1922-10 судом першої та апеляційної інстанції було прийнято рішення щодо стягнення з ТОВ «Октант-центр» на користь НАК «Украгролізинг» суми заборгованості.

Зазначає, що в подальшому, через наявну заборгованість, яка не була сплачена ТОВ «Октант- центр», Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» вилучила в позивача через виконавчу службу предмет лізингу, а від договору відмовилась.

Маючи намір повернути предмети лізингу у своє користування керівник ТОВ «Октант - центр» звертався до керівництва НАК «Украгролізинг» з проханням повернути вилучену техніку після сплати заборгованості в розмірі 130000,00 грн. (дане підтверджується наявною в матеріалах справи телеграмою).

Тобто, як зазначає відповідач, станом на 06.04.2011р. позивач визнавав заборгованість перед відповідачем в розмірі 130 000,00грн., в тому числі і суму боргу, яка була охоплена рішенням №5/1922- 10 в розмірі 46342,00грн .

Звертає увагу, що після цього позивач добровільно сплачує на рахунок відповідача 46530,25грн. вказуючи в призначені платежу «лізинговий платіж за трактор ХТЗ згідно договору лізингу №22-07-687 спл від 18.10.2007р.».

Отже, з призначення платежу чітко вбачається, що сплачені кошти не спрямовувались позивачем на виконання рішення господарського суду Хмельницької області №5/1922-10, а тому у відповідача був відсутній обов'язок зараховувати ці кошти за вказаним рішенням суду.

Крім того, про те, що сплачені кошти не були зараховані на виконання рішення №5/1922-10 Товариству з обмеженою відповідальністю «Октант-центр» (Позивачу) стало відомо з постанови про відкриття виконавчого провадження №29700522 від 04.11.2011р., а не з довідки №258 від 22.07.2014р. як стверджує в.о.керівника Сибаль А.М..

Просить ухвалу господарського суду Хмельницької області від 26.12.2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить скасувати ухвалу господарського суду Хмельницької області від 26.12.2018 року у справі №924/159/14 та прийняти нове рішення, яким стягнути із Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" 46 530,25 грн..

Представник відповідача заперечила проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві та надала пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить ухвалу господарського суду Хмельницької області від 26.12.2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в ухвалі місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженої ухвали, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Хмельницької області від 22.11.2010 у справі № 5/1922-10, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 14.03.2011, позов першого заступника прокурора Хмельницької області м. Хмельницький в інтересах держави в особі Національної акціонерної компанії "Украгролізинг" за дорученням якої діє Хмельницька філія Національної акціонерної компанії "Украгролізинг", м. Хмельницький до: Закритого акціонерного товариства "Октант", м. Хмельницький про стягнення заборгованості в розмірі 143366,86 грн., з яких 139781,29 грн. - основна заборгованість, пеня - 3585,57 грн. задоволено. Підлягає до стягнення з Закритого акціонерного товариства "Октант" на користь Національної акціонерної компанії "Украгролізинг" за дорученням якої діє Хмельницька філія Національної акціонерної компанії "Украгролізинг" 139781,29 грн. боргу, 3585,57 грн. пені.

Як вбачається зі змісту постанови Рівненського апеляційного господарського суду з відповідача було стягнуто, серед іншого, заборгованість за договором лізингу №22-07-687спл від 18.10.2007р. в сумі 46342,00 грн. (за період 25.10.10р.), яка становить собою несплачений лізинговий платіж.

Ухвалою суду від 14.06.11р. було видано накази від 14.06.2011р. на виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 14.03.2011р. у справі №5/1922-10, та ухвалою суду від 17 жовтня 2011р. видано дублікат наказу від 14.06.2011р. по справі №5/1922-10.

За письмовою заявою стягувача про примусове виконання наказу №5/1922-10 виданого 14.06.2011р., 04.11.2011р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Хмельницькій області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №29700522.

Вказані накази знаходяться на виконанні у зведеному виконавчому провадженні №15197686 і стягнення за ними не проводилось. Доказів добровільного виконання наказу матеріали справи не містять.

Згідно актів від 17.02.2011р. та від 06.04.11р. в ході примусового виконання виконавчого напису № 536, виданого 21.01.2011р., державним виконавцем Підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Хмельницькій області проведено вилучення предмету лізингу, а саме: трактор колісний загального призначення ХТЗ-17221 заводський номер 1821, трактор колісний загального призначення ХТЗ-17221 заводський номер 1822, та передано вказане майно ВАТ НАК „Украгролізинг".

Відповідач у відповідності до п. 8.3. договорів лізингу (листи №19 від 20.05.2011р., №17 від 20.05.2011р.) відмовився від договорів у зв'язку з несплатою позивачем лізингових платежів.

Вищенаведені обставини встановлені рішенням господарського суду Хмельницької області від 16.07.2012р. у справі №16/5025/573/12, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 26.09.2012р. №16/5025/573/12.

Крім того, до матеріалів справи відповідачем додано лист №02 від 19.01.2011р. надісланий керівнику ЗАТ „Октант", в якому повідомлено про відмову від договору від 18.10.07р. №22-07-687 спл керуючись ч. 2 ст. 7 Закону України „Про фінансовий лізинг" у зв'язку з несплатою в повному обсязі чергових лізингових платежів, що підтверджується відповідним листом та копією фіскального чеку від 19.01.2011р.

Позивачем було здійснено платіж на користь відповідача згідно платіжного доручення №189 від 08.09.2011р. в сумі 46530,25 грн. з призначенням платежу: «за трактор ХТЗ-17221 згідно дог. №22-07-687 спл від 18.10.07 в т.ч. ПДВ 20%».

Постановою від 12.04.2017р. №5/1922-10 Рівненський апеляційний господарський суд залишив без змін ухвалу господарського суду Хмельницької області від 15.03.2017р. у справі №5/1922-10, якою відмовлено в задоволенні заяви ТОВ "Октант - центр" про визнання таким, що не підлягає виконанню наказ господарського суду Хмельницької області від 14.06.2011р. у справі №5/1922-10 в частині стягнення 139 781,29 грн. боргу.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що відмова лізингодавця від договору і вилучення предметів лізингу відбулось після вирішення судами спору у справі №5/1922-10 (22.11.2010р. та 14.03.2011р.) і видачі наказу (14.06.2011р.), за яким розпочато примусове виконання та ч. 4 ст. 653 ЦК України не може застосовуватись оскільки припинення дії договору лізингу між сторонами відбулось не шляхом його розірвання, а іншим шляхом.

При винесенні Рівненським апеляційним господарським судом постанови від 17.10.2017р. №924/159/14, суд дійшов до висновку про те, що звернення до суду з позовними вимогами 26.12.2016 є такими, що заявлено з пропущенням строку позовної давності. Колегія суддів погодилась з висновками місцевого суду, що укладаючи договір прямого лізингу №22-07-687 спл від 18.10.2007р. ТОВ "Октант-центр" зобов'язався нести повну майнову відповідальність за порушення умов договору, в т.ч. і за дострокове його розірвання (припинення).

Верховний суд, скасовуючи постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.10.2017р. та ухвалу господарського суду Хмельницької області від 15.03.2017р. у справі №924/159/14, у постанові від 16.05.2018р. №924/159/14 зазначив, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку із спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як вже зазначалося, під час нового розгляду, ухвалою господарського суду Хмельницької області від 26.12.2018 року у справі №924/159/14 в позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" м. Хмельницький до Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" м.Київ про стягнення 46 530,25 грн. відмовлено.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

15.12.2017р. набрав чинності Закон України від 03.10.2017р. №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким, зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017р. №2147VІІІ, чинної з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті 20 ГК України зазначено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Відповідно до положень ч.6 статті 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Пунктом 8 частини першої статті 20 ГПК України, визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Згідно з ч. 4 ст. 10 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Крім того, Вищий господарський суд України у постанові від 30.08.2017р. по справі №924/159/14 посилається на позицію Верховного Суду України, висновки якого є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, викладену у своїх постановах від 16.11.2016 у справі №908/560/16, від 13.04.2016 у справі №908/4804/14. А саме, Верховний Суд України дійшов висновків про те, що за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону №2343-XII, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Отже, майнові спори про стягнення до ліквідаційної маси розглядаються у межах провадження у справі про банкрутство.

За наведеного судова колегія зауважує, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Октант-Центр" було правомірно заявлено позов про стягнення 46 530,25 грн. на підставі ст.1212 ЦК України в межах справи № 924/159/14 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-Центр".

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Разом з тим, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Вказана норма права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Так, судова колегія зауважує, що відповідно до постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 14.03.2011р. у справі №5/1922-10 визначено заборгованість за договором лізингу №22-07-687 спл від 18.10.2007р., в подальшому видано наказ про примусове виконання рішення судів від 14.06.2011р., за яким розпочато примусове виконання 04.11.2011р.

Після винесення судом рішення по справі, з огляду на відмову лізингодавця (відповідача) від вказаного договору, правові підстави для здійснення лізингового платежу за трактор ХТЗ-17221 на виконання договору №22-07-687 спл від 18.10.07р. як вказано у призначенні платежу згідно платіжного доручення №189 від 08.09.2011р. відпали (а.с.15, т.1).

При цьому, судова колегія погоджується із місцевим господарським судом, що доводи відповідача про зарахування коштів позивача в рахунок погашення заборгованості за договором лізингу №22-07-687 спл від 18.10.2007р. та відповідно наявність правової підстави спростовуються діями останнього, оскільки при пред'явленні до виконання наказу №5/1922-10 від 14.06.2011р. у повному обсязі шляхом подачі заяви від 04.11.2011р. платіж, який був сплачений позивачем 08.09.2011р., не врахований відповідачем ні як лізинговий платіж визначений договором лізингу №22-07-687 спл від 18.10.2007р., ні на виконання рішення суду від 14.03.2011р. у справі №5/1922-10, при зверненні до органу виконавчої служби не надавалось та заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню в частині сплати 46530,25 грн. до суду не надходило.

Крім того, відповідач, у суді першої інстанції, як на підставу правомірності прийняття коштів у сумі 46530,25 грн., посилався на п.п. 7.3., 7.5., 8.5., 8.9. договору №22-07-687 спл від 18.10.2007р., відповідно до умов яких, в разі дострокового припинення дії договору лізингоодержувач в тижневий строк відшкодовує лізингодавцю збитки, в тому числі спричинені внаслідок неналежної експлуатації чи зберігання предмета лізингу, недоїмки, пені, штрафи, що виникли внаслідок дострокового припинення дії договору. За користування предметом лізингу з дати одержання вимоги лізингодавця про повернення предмета лізингу через несплату лізингових платежів лізингоодержувач сплачує подвійну плату розрахунку, проведеного на підставі графіку сплати лізингових платежів, та штраф у розмір 20% від вартості предмета лізингу. В разі одержання письмової пропозиції Лізингодавця про дострокове припинення дії Договору або відмови від Договору, Лізингоодержувач в тижневий строк зобов'язаний повернути Лізингодавцю Предмет лізингу в технічно справному і комплектному стані та сплатити заборгованість згідно чергових лізингових платежів та неустойку в розмірі подвійного лізингового платежу за фактичний строк користування предметом лізингу з моменту одержання письмової пропозиції лізингодавця про дострокове припинення дії договору до моменту прийняття предмета лізингу лізингодавцем. В разі дострокового повернення предмету лізингу лізингоодержувач сплачує лізингодавцю на його вимогу штраф у розмірі попереднього лізингового платежу, визначеного п.4.3. договору.

У відповідності до п. 8.5 договору відповідачем надано розрахунок неустойки, однак доказів проведеного у 2011р. нарахування та звернення до позивача з вимогою про її сплату не надано.

Разом з тим, згідно Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (п.3.8), затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004р. №22, та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (п.1.2), затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.95., отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу (постанова Верховного Суду від 18.04.2018р. №904/12527/16).

Отже, судова колегія зауважує, що визначення позивачем (платником) у платіжному дорученні №189 від 08.09.2011р. призначення платежу виключає можливість зарахування коштів відповідно до ст. 534 ЦК України.

Оскільки після відмови відповідача від договору лізингу №22-07-687 спл від 18.10.2007р. підстава для набуття відповідачем коштів (лізингових платежів) за договором відпала, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що вказані кошти сплачені безпідставно у відповідності до ст. 1212 ЦК України, а позовні вимоги є обґрунтованими.

Крім того, судова колегія звертає увагу, що відповідачем по справі було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, викладене у відзиві на позовну заяву (а.с. 21, т.1).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. (ст. 253 ЦК України)

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Суть і призначення строку позовної давності полягає у забезпеченні стабільності цивільних правовідносин у гарантуванні принципу правової визначеності між сторонами у таких відносин. Ситуація, за якою можливо було ставити під сумнів протягом десятиріч спірні юридичні питання явно суперечить основним засадам розумності, добросовісності і справедливості та це завдало значного негативного впливу і цивільному обігу та правам учасників правовідносин.

За цей час будь-яка особа без наявності правових знань має змогу визначитися з характером порушеного права, суб'єктом порушення та звернутися до суду за примусовим захистом своїх прав до відповідного суду.

Судом апеляційної інстанції звертається увага на рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2013р. у справі "Олександр Волков проти України", в якому зазначалось, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від незаявлених вчасно вимог.

Отже, для правильного розуміння суті призначення позовної давності слід розрізняти право на позов в процесуальному та матеріальному значенні. Право на позов в процесуальному значенні означає гарантовану Конституцією і законами України можливість кожного звернутися за захистом своїх прав до суду без будь-яких безпідставних обмежень. При дотриманні формальних вимог до складання позовних документів суд не може відмовити у прийнятті позовної заяви, в тому числі за спливом позовної давності. Право на позов в матеріальному значенні означає право на його задоволення, тобто на прийняття позитивного для позивача рішення суду. Саме тут застосовується строк позовної давності у випадку його пропуску без поважних причин. Відповідно до норм частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності, тому її може бути викладено і у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково повинно бути зазначено у протоколі судового засідання. Господарський суд може запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до справи. Суддя не повинен з власної ініціативи зазначати про сплив позовної давності. Якщо ж зацікавлена сторона посилається на сплив позовної давності, суддя вправі запропонувати кожній із сторін подати відповідні докази з даного питання. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

У випадку, коли позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу і відмовити в позові за спливом позовної давності, або за наявністю поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір, посилаючись на зазначену норму Цивільного кодексу України.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017) та статтею 74 ГПК України (у редакції, чинній з 15.12.2017), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана правова позиція напрацьована усталеною судовою практикою як Верховного Суду України в постановах від 17.02.2016 у справі №6-2407цс15, від 01.07.2015 у справі №6-178гс15, так і Верховного Суду, зокрема в постанові від 15.05.2018 у справі № 911/3210/17, від 08.05.2018 у справі №911/2534/17 (постанова Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі № 911/926/17).

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що оскільки сплата позивачем на рахунок відповідача згідно платіжного доручення №189 коштів в розмірі 46530,25грн. відбулася в 2011р., а тому позивач, вважаючи їх безпідставно сплаченими, з 08 вересня 2011 року мав можливість дізнатися про долю сплачених ним коштів. Отже, позивач мав право до 08.09.2014р. включно звернутися за захистом своїх прав.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції від 16.05.2018р. №924/159/14, встановив факт порушення відповідачем прав позивача, однак звернення до господарського суду Хмельницької області з позовними вимогами 26.12.2016 р. відбулося з пропущенням строку позовної давності, а тому, у позові про стягнення 46530,25 грн. основного боргу слід відмовити у зв'язку із спливом позовної давності.

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

А тому, колегія суддів вважає, що ухвала господарського суду Хмельницької області від 26.12.2018р. у даній справі прийнята з повним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для її скасування.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ТОВ "Октант-Центр" на ухвалу господарського суду Хмельницької області від 26.12.18р. в межах справи №924/159/14 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю „Октант-центр" залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду Хмельницької області від 26.12.18р. в межах справи №924/159/14 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю „Октант-центр" залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку, встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.

4. Матеріали справи №924/159/14 повернути до господарського суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складений "07" лютого 2019 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.