ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2019 р. Справа №926/971/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача) Матущака О.І.,

суддів: Мирутенка О.Л.,

Якімець Г.Г.

за участю представників сторін від:

позивача: не з'явився;

відповідача: Шиба О.М. - представник;

третьої особи: Палій О.С. - адвокат;

розглянувши апеляційну скаргу Консисторії (Єпархіальне управління) Чернівецько- Хотинської Єпархії Української Автокефальної Православної церкви, м. Чернівці

на ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 28.09.2018 про закриття провадження по справі (суддя Байталюк В.Д.) повний текст складено - 01.10.2018

у справі за позовом: Консисторії (Єпархіальне управління) Чернівецько- Хотинської Єпархії Української Автокефальної Православної церкви, м.Чернівці

до відповідача: Чернівецької міської ради, м.Чернівці

за участі третьої особи, яка не заявляє

самостійних вимог на предмет спору на

на стороні відповідача Громадської організації "Захист та реабілітація інвалідів "Мед.Ін", м.Чернівці

про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування

В С Т А Н О В И В:

Суть спору.

Консисторія (Єпархіальне управління) Чернівецько-Хотинської Єпархії Української Автокефальної Православної церкви звернулася до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Чернівецької міської ради про визнання незаконним та скасування пункту 2 рішення 36 сесії Чернівецької міської ради VІІ скликання від 05.09.2017 № 867 та пункту 3 рішення 48 сесії Чернівецької міської ради VІІ скликання від 25.01.2018 № 1127.

Позовні вимоги мотивовані тим, що незважаючи на позитивні висновки комісії міської ради, управління містобудування та архітектури містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, наявність судового рішення, ухваленого за результатом оскарження подібного рішення міської ради, а саме відмови позивачу у наданні дозволу на зміну цільового призначення (рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.02.2017 справа № 926/4587/16), пунктом 2 оспорюваного рішення було повторно відмовлено Консисторії в наданні дозволу на зміну цільового призначення. Вказаний пункт рішення не лише суперечить попередньо прийнятому рішенню органу місцевого самоврядування (пункту 1.2 рішення 65 сесії Чернівецької міської ради VI скликання від 02.07.2015 № 1658, яким вже визначено цільове призначення земельної ділянки, на яку надано дозвіл на складання проекту відведення), а й вимогам чинного земельного та містобудівного законодавства України, а тому, на переконання позивача, є незаконним та підлягає скасуванню в судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 28.09.2018 закрито провадження у справі; скасовано заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 25.04.2018 у цій справі.

Ухвала суду мотивована тим, що даний спір не пов'язаний з вирішенням питання щодо порушення права землекористування позивача, оскільки станом на день прийняття судового рішення права землекористування у позивача стосовно спірної земельної ділянки не виникло, а наявне рішення Чернівецької міської ради 65 сесії VI скликання від 02.07.2015 № 1658, яким надано дозвіл позивачу на складання проекту відведення спірної земельної ділянки у постійне користування для будівництва храму Святих Жон-Мироносиць та єпархіального управління, дає можливість позивачу в майбутньому реалізувати право на звернення до органу місцевого самоврядування про надання спірної земельної ділянки в землекористування. Відтак, при прийнятті оскаржуваних рішень Чернівецька міська рада виступала як суб'єкт владних повноважень, реалізуючи розпорядчі функції в сфері земельних відносин, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу місцевого господарського суду, справу направити для продовження розгляду. У своїй апеляційній скарзі апелянт покликається на те, що визначальною ознакою при вирішенні розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних та господарських справ є характер спірних правовідносин, з яких виник спір. Скаржник стверджує, що спір є приватноправовим, оскільки стосується прав на земельну ділянку між двома юридичними особами, де відповідач, будучи органом місцевого самоврядування самостійно та незаконно надав перевагу третій особі. Крім цього. апелянт зазначає, що враховуючи те, що аналогічне рішення уже було скасовано у судовому порядку, звертаючись до відповідача з повторною заявкою, позивач мав намір отримати позитивне рішення на зміну цільового призначення земельної ділянки та в подальшому отримати спірну ділянку у постійне користування.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Свої заперечення обґрунтовує тим, що даний спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідач здійснював реалізацію владних управлінських функцій в межах наданих йому повноважень.

Третьою особою подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, покликаючись на те, що посилання позивача на наявність у нього речового права щодо спірної ділянки є необґрунтованим та передчасним, а тому, спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Інших клопотань, заяв в порядку ст.207 ГПК України сторонами заявлено не було.

Фактичні обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи, об'єктом спірних рішень Чернівецької міської ради є земельна ділянка кадастровий № :03:001:0011, що розташована в м. Чернівці по вул. Головна, 135 (вул. Ризька, 2), та на яку на підставі оскаржуваного пункту 2 рішення 36 сесії Чернівецької міської ради VІІ скликання від 05.09.2017 № 867 позивачу відмовлено у наданні дозволу на зміну цільового призначення та складання проекту відведення спірної земельної ділянки в постійне користування для будівництва храму Святих Жон-Мироносиць та єпархіального управління.

В подальшому, оскаржуваним пунктом 3 рішення 48 сесії Чернівецької міської ради VІІ скликання від 25.01.2018 № 1127 надано дозвіл третій особі на складання проекту відведення по зміні цільового призначення спірної земельної ділянки для будівництва медичного центру.

Підставою заявленого позову визначено те, що спірні рішення Чернівецької міської ради суперечать актам законодавства та пункту 1.2 рішення Чернівецької міської ради 65 сесії VI скликання від 02.07.2015 № 1658, яким надано дозвіл позивачу на складання проекту відведення спірної земельної ділянки у постійне користування для будівництва храму Святих Жон-Мироносиць та єпархіального управління.

Оцінка суду.

Відповідно до ст.20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб'єктами господарювання.

Згідно ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб'єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

При цьому визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб'єктного складу участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сам по собі факт участі у спорі органу державної влади, орган місцевого самоврядування, не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі.

Згідно з ч.ч.1,4 ст. 11, п.10 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Водночас правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.78, ч.1 ст.116 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного права особи, що виникло в результаті рішення суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, аналіз ст. 20 ГПК України та ст.19 КАС України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір (вказана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №910/21404/17, провадження №12-156гс18).

Підставою заявленого позову визначено те, що спірне рішення суперечить актам законодавства та порушує права та інтереси позивача, який, звертаючись до відповідача з повторною заявкою, мав намір отримати позитивне рішення на зміну цільового призначення земельної ділянки та в подальшому отримати спірну ділянку у постійне користування.

Таким чином, позов Консисторії (Єпархіальне управління) Чернівецько-Хотинської Єпархії Української Автокефальної Православної церкви про визнання незаконним вищезазначеного рішення Чернівецької міської ради підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов'язаний з вирішенням питання щодо порушення права землекористування позивачів, а відтак його розгляд не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Отже, зважаючи на характер правовідносин у цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у даному випадку спір виник з майнових відносин приватноправового характеру (цивільних правовідносин), а тому, з урахуванням суб'єктного складу сторін, розгляд цієї справи має здійснюватися в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ст. 280 ГПК України підстави для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За викладених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали місцевого господарського суду та направлення справи для продовження розгляду.

Судові витрати.

При зміні чи скасуванні ухвали суду першої інстанції, апеляційний господарський суд проводить новий розподіл судових витрат на підставі ст.129 ГПК України.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду про закриття провадження у справі з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами статті 129 ГПК України.

Таким чином, розподіл судових витрат за результатами розгляду апеляційної скарги покладається на суд першої інстанції за наслідками вирішення спору по суті (прийняття рішення у справі).

Керуючись ст. ст. 11, 13, 74, 129, 269, 270, 271, 275, 280, 281- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Консисторії (Єпархіальне управління) Чернівецько-Хотинської Єпархії Української Автокефальної Православної церкви задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 28.09.2018 у справі №926/971/18 скасувати. Справу направити до місцевого господарського суду для продовження розгляду.

3. Розподіл судових витрат за результатами розгляду апеляційної скарги покласти на суд першої інстанції за наслідками вирішення спору по суті (прийняття рішення у справі).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо або через Західний апеляційний господарський суд до Верховного Суду (п.17.5 Перехідних положень ГПК України).

Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 08.02.2019

Головуючий суддя О.І. Матущак

Судді О.Л. Мирутенко

Г.Г. Якімець