ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2019 р. Справа№ 911/353/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Буравльова С.І.

Мартюк А.І.

за участю секретаря судового засідання Цибульського Р.М.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 24.01.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Господарського суду Київської області

від 01.10.2018 (повний текст рішення підписано 30.10.2018)

у справі №911/353/18 (суддя Мальована Л.Я.)

за позовом ОСОБА_2

до 1) Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю

"Юнайтед Гроуверс";

2) ОСОБА_3

про визнання недійсним правочину

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2) звернулась до господарського суду Київської області з позовом до Сільськогосподарского товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс» (далі - відповідач-1, СТОВ «Юнайтед Гроуверс») та ОСОБА_3 (далі - відповідач-2, ОСОБА_3.) про визнання недійсним договору процентної позики від 24.07.2009, укладеного між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_3.

Позов мотивований тим, що підставою для визнання договору процентної позики від 24.07.2009 недійсним є те, що він не відповідає меті створення товариства, оскільки укладений з метою доведення відповідача-1 до стійкої фінансової неплатоспроможності та до банкрутства, що згідно з приписами ч. 1, 5 статті 203,ч. 1, 3 статті 215, статті 234 Цивільного кодексу України є підставами для визнання вищевказаного договору недійсним.

Відповідач 1 - розпорядник майна СТОВ "Юнайтед Гроуверс" О.М. Лінкевич проти позову заперечував з тих підстав, що кредиторські вимоги ОСОБА_3 визнані ухвалою господарського суду Київської області у справі № Б24/081-12 від 26.09.2013 у розмірі 1 554 205 грн. 00 коп., з яких 5 365 грн. 00 коп. - підлягають задоволенню у 1-шу чергу, 584 220 грн. 29 коп. підлягають задоволенню у 4-ту чергу, 1 074 640 грн. 00 коп. - підлягають задоволенню у 6-ту чергу. Таким чином, зобов'язання СТОВ "Юнайтед Гроуверс" перед ОСОБА_3 жодним чином не порушують права позивача - ОСОБА_2 Висновок експерта про наявність ознак доведення до фіктивного банкрутства СТОВ "Юнайтед Гроуверс" не відповідає чинному законодавству, не може бути доказом, на підставі якого можна встановити дійсні обставини справи. Крім того, відповідач-1 посилався на те, що відсутній умисел обох сторін оспорюваного правочину на укладення фіктивного правочину, що виключає підстави для застосування статті 234 Цивільного кодексу України.

Відповідач 2 - ОСОБА_3 проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість. Крім того, відповідачем-2 було заявлено про застосування судом строку позовної давності, посилаючись на те, що ухвалою Господарського суду Київської області від 21.07.2014 позивача визнано кредитором і вимоги включені до реєстру, тому з цієї дати розпочався трьохрічний строк на звернення до суду та сплинув 21.07.2017. А оскільки позивач звернувся до суду про визнання недійсним договору процентної позики від 24.07.2009 у лютому 2018 року, таким чином позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, що є підставами для відмови у задоволенні позову згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Київської області від 01.10.2018 у справі №911/353/18 в позові ОСОБА_2 - відмовлено повністю.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 24.07.2009 укладеного між СТОВ "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_3 , у зв'язку з ненаданням доказів умислу ОСОБА_3 на укладення фіктивного правочину. Крім того, судом першої інстанції відмовлено у застосуванні строку позовної давності внаслідок відсутності порушеного права позивача.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - ОСОБА_2 - звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 01.10.2018 у справі №911/353/18 та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, скаржник посилався на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору безпідставно не було враховано, що оспорюваний правочин укладено відповідачем-1 не з метою здійснення підприємницької діяльності та отримання прибутку, а з метою доведення товариства до банкрутства, оспорюваний правочин не був спрямований на настання правових наслідків. Крім того, скаржник посилався на те, що судом застосовано статтю 234 Цивільного кодексу України, тоді як позовні вимоги обґрунтовані ч. 1, 5 статті 203,ч. 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України, які є самостійними підставами для визнання договору недійсним. Також, в апеляційній скарзі скаржник вказував і на те, що судом першої інстанції не застосовано статтю 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, що діяла до 19.01.2013, як не застосовано і припис статті 1046 Цивільного кодексу України та невірно застосовано припис ст. 264 Цивільного кодексу України щодо позовної давності, зокрема щодо її переривання. Крім того, скаржник вказував і на те, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, зокрема застосовано приписи Господарського процесуального кодексу України в редакції, що діяла до 15.12.2017, тоді як позов заявлено 20.02.2018, а також невірно застосовано ст.ст. 75, 76,77 Господарського процесуального кодексу України у чинній редакції щодо оцінки доказів.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Київської області від 01.10.2018 у справі №911/353/18 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2018 відкрито апеляційне провадження у справі № 911/353/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Київської області від 01.10.2018, призначено справу № 911/353/18 до розгляду в судовому засіданні на 24.01.2019.

28.12.2018 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач-2 зазначав, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про відсутність доказів умислу обох сторін на вчинення оспорюваного правочину.

24.01.2019 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника ОСОБА_2 надійшли пояснення по справі, в яких скаржник наголошувала на тому, що у позивача наявне право на оскарження відповідного правочину, підставою позову позивачем вказано окрім статті 234 Цивільного кодексу України, також ч. 1, 5 статті 203,ч. 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України, оскільки оспорюваний правочин на момент його укладення суперечив вимогам закону.

В судовому засіданні 24.01.2019 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач-1 та відповідач-2 в судове засідання представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 24.07.2009 між ОСОБА_3, як позикодавцем, та СТОВ "Юнайтед Гроуверс", як позичальником, було укладено договір процентної позики, відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі, установленому договором, а позичальник зобов'язується повернути їх позикодавцю, а також сплатити проценти в розмірі та порядку, встановлених договором.

Відповідно до п. 2.1. договору сума позики за договором становить 280 000 грн. 00 коп.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що позичальник зобов'язаний сплачувати проценти в розмірі 48% річних від суми позики (або її частини, з урахуванням п. 2.3. договору) до дня фактичного повернення позики. День фактичного повернення позики (її частини) визначається згідно з п. 5.3. договору.

Згідно з п. 4.1. договору позика разом з процентними нарахуваннями повинні бути повернуті до 24 липня 2010 року.

Як свідчать матеріали справи, ухвалою господарського суду Київської області від 21.07.2014 р. (суддя Скутельник П.Ф.) задоволено заяву ОСОБА_2 про визнання кредитором та включення вимог до реєстру вимог кредиторів СТОВ "Юнайтед Гроуверс", а саме: визнано грошові вимоги ОСОБА_2 у вигляді заборгованості з виплати заробітної плати у сумі 24000,00 грн. (1 черга задоволення вимог кредиторів), заборгованості з виплати заробітної плати у сумі 632000,00 грн. (друга черга задоволення вимог кредиторів), компенсації за затримку виплати заробітної плати із урахуванням індексації заробітної плати у сумі 42555,60 грн. (друга черга задоволення вимог кредиторів); покладено стягнення судового збору в сумі 1073,00 грн. за розгляд заяви ОСОБА_2 про визнання кредитором по справі на боржника.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2014 ухвалу господарського суду Київської області від 21.07.2014 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.11.2014 ухвалу господарського суду Київської області від 21.07.2014 р. в частині кредиторських вимог ОСОБА_2 по справі № Б24/081-12 скасовано, справу № Б24/081-12 в частині кредиторських вимог ОСОБА_2 направлено на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.04.2017 (суддя Лопатін А.В.) визнано ОСОБА_2 кредитором СТОВ "Юнайтед Гроуверс" з грошовими вимогами у розмірі 656593,17 грн., з яких: 1073,00 грн. підлягають задоволенню в першу чергу, 24000,00 грн. - в першу чергу, 631520,17 грн.- в другу чергу.

Таким чином, права та обов'язки ОСОБА_2, як кредитора СТОВ "Юнайтед Гроуверс" виникли з 21.07.2014, оскільки саме з цього моменту господарським судом в межах справи про банкрутство визначались підстави визначення ОСОБА_2, як кредитора СТОВ "Юнайтед Гроуверс".

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на те, що договір процентної позики від 24.07.2009 не відповідає меті створення товариства, так як укладений з метою доведення відповідача-1 до стійкої фінансової неплатоспроможності та банкрутства, що також підтверджується ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 року у справі №361/4035/17, та є підставою для визнання вказаного правочину недійсним згідно ч. 1, 5 ст. 203, ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач-2 проти зазначених позивачем доводів заперечував з тих підстав, що укладення директором СТОВ "Юнайтед Гроуверс" ОСОБА_5 договору, який призвів до стійкої неплатоспроможності підприємства, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з приписами статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не було застосовано приписи вищенаведеної норми - є безпідставними, оскільки вказана норма дає визначення договору позики, а учасниками справи не заперечувався факт укладення саме договору позики.

Відповідно до ст.1051 Цивільного кодексу України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з вимогами ст. 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як підтверджується матеріалами справи, згідно копії квитанції до прибуткового касового ордера № 35/7-9 від 24.07.2009 СТОВ "Юнайтед Гроуверс" передано на виконання умов спірного договору грошових коштів в сумі 280 000 грн. 00 коп. Оскільки позикодавцем вчинено усіх дій спрямованих на досягнення відповідних правових наслідків, то договір не може бути визнано недійсним лише з тієї підстави, що укладення даного договору призвело до банкрутства відповідача-1.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 у справі №361/4035/17-к щодо обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 219 Кримінального кодексу України, встановлено, що директор товариства СТОВ "Юнайтед Гроуверс", реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на доведення керованого ним підприємства до стійкої фінансової неспроможності та доведення його до банкрутства, діючи умисно та протиправно, з корисливих мотивів, укладав протягом 2007-2009 років завідомо невигідні для інтересів та фінансового стану товариства угоди з іншими суб'єктами господарського права - фізичними та юридичними особами, зокрема з ОСОБА_3, усвідомлюючи, що кероване ним товариство не в змозі здійснювати повернення отриманих від зазначених фізичних та юридичних осіб грошових коштів, та завідомо не плануючи виконання договірних зобов'язань перед ними, у зв'язку з чим створені суми кредиторської заборгованості, а також нарахована пеня сприятимуть доведенню керованого ним підприємства до стійкої фінансової неспроможності та доведенню його до банкрутства.

При цьому, директор товариства ОСОБА_5 діяв з корисливих мотивів, іншої особистої заінтересованості та в інтересах третіх осіб, усвідомлюючи, що у випадку не повернення зазначеним юридичним та фізичним особам отриманих грошових коштів, та прийняттям судовими органами рішення щодо стягнення з товариства основної суми боргу, нарахованих відсотків та пені, які у подальшому в процесі процедури банкрутства підлягають обов'язковому поверненню кредитору та значно перевищують початкову суму боргу, що є в інтересах кредитора та в його особистих інтересах.

Ухвалою про закриття провадження у справі №361/4035/17р.-к від 17.10.2017 ОСОБА_5 визнано таким, що скоїв доведення до банкрутства керованого ним підприємства з кваліфікацією дій за ст. 219 Кримінального кодексу України та звільнено останнього від кримінальної відповідальності, у зв'язку з закінченням строків давності.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те що оскільки, на момент розгляду справи № 911/353/18 набрала законної сили та діє ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 року (в межах справи №361/4035/17р.-к), то встановлені нею обставини щодо дій обвинуваченого є обов'язковими для господарського суду.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 (в межах справи №361/4035/17р.-к) також було надано правову оцінку висновку експерта, складеного за результатами проведення судово-економічної експертизи від 20.03.2014 року №168/14-45 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, дослідженням наданих матеріалів, з врахуванням звіту щодо фінансово-господарського аналізу діяльності товариства від 11.11.2013 року, складеного ТОВ "Консалтингова компанія "Піфагор", в якому встановлено наявність ознак доведення до фіктивного банкрутства товариства на підставі правочинів, як з фізичними, так і юридичними особами, які стали ініціаторами порушення процедури банкрутства товариства, в тому числі із ОСОБА_3, згідно договору позики від 24.07.2009 року. Але в поданій до суду копії експертного висновку зазначено, що в ході проведеного дослідження аналізувалися розраховані показники фінансового стану за їх основними групами: показники платоспроможності (ліквідності) фінансової стійкості та рентабельності на основі даних балансів, звітів про фінансові результати СТОВ "Юнайтед Гроуверс" за 2010-2013 роки, а договір укладено між СТОВ "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_3 24.07.2009 року. По вказаному договору проводилась також експертиза. У висновку зазначено, що підписи на договорі виконані ОСОБА_5 та ОСОБА_3, печатки нанесені однією ж і тією печаткою, тому договір є дійсним.

Щодо повноважень директора СТОВ "Юнайтед Гроуверс", суд першої інстанції дійшов вірного висновку з яким погоджується і суд апеляційної інстанції про те, що згідно довідки головного управління регіональної статистики від 05.11.2014 з 23.11.2006 по 13.10.2013 був ОСОБА_5

Крім того, стосовно коштів в сумі 280 000 грн. 00 коп. по прибутковому касовому ордеру № 35/7-9 від 24.07.2009, то судом першої інстанції вірно зазначено, що вказані кошти були перераховані директором ОСОБА_5 ДП "УкрНДІПроцивільсільбуд" на погашення боргу по договору № 26107 на створення (передачу) проектно-вишукувальних робіт по генеральному плану с. Рожни Броварського району Київської області, про що зазначено в рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 01.03.2013 у справі № 2/759/842/13, тобто факти встановлені в рішенні не доводяться при розгляді даної справи.

Відповідно до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили , є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце дії ( бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 встановлені обставини відносно обвинувачення ОСОБА_5, тобто посадової особи сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс". При цьому, на момент вирішення спору як судом першої інстанції, так і перегляду справи в апеляційному порядку, інша сторона оспорюваного правочину - ОСОБА_3 (позикодавець) у встановленому законом порядку до кримінальної відповідальності не притягувалась.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не подано належних, допустимих та достатніх доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України умислу обох сторін на вчинення фіктивного правочину, у зв'язку з чим обумовлені законом підстави для визнання оспорюваного правочину фіктивним в силу приписів ст. 234 Цивільного кодексу відсутні.

Згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не враховано того, що оспорюваний правочину є недійсним згідно з ч. 1, 5 статті 203,ч. 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний та необґрунтований з огляду на те, що позивач не є учасником оспорюваного правочину, а є, як зазначалось вище і не заперечувалось нею, заінтересованою особою стосовно такого договору. При цьому, позивачем не надано ні суду першої інстанції станом на момент ухвалення оспорюваного рішення, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду справи належних, допустимих та достатніх доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, що оспорюваний правочин порушує права позивача, як заінтересованої особи.

При цьому, як встановлено судом апеляційної інстанції, оспорюваний правочин підписано від імені відповідача-1 директором ОСОБА_5, повноваження якого на укладення відповідного правочину досліджувались як в межах кримінальної справи №361/4035/17-к щодо обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 219 Кримінального кодексу України, так і посвідчені наявними в матеріалах справи документами, зокрема листом Головного управління регіональної статистики від 05.11.2014 № 23-07/2386, згідно відомостей якої за реєстраційними діями в період з 23.11.2006 по 14.10.2013 керівником відповідача-1 був ОСОБА_5

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не застосовано статтю 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, що діяла до 19.01.2013, судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.

Згідно з ч. 1 ст. 20 вказаного Закону правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора.

Оскаржуваний договір укладений 24.07.2009, а провадження у справі про банкрутство СТОВ "Юнайтед Гроуверс" порушено ухвалою господарського суду Київської області в вересні 2012 року.

Виходячи з аналізу ст. 20 Закону про банкрутство, норма вказаної статті регулює відносини, що виникли між боржником, кредитором та іншими особами з приводу дій боржника щодо розпорядження своїм майном, вчинені в період до порушення справи про банкрутство або після порушення справи про банкрутство. Вказана стаття визначає підстави оспорювання майнових дій боржника з метою забезпечення зберігання майна в інтересах кредиторів або повернення майна боржника, у разі його вибуття, до ліквідаційної маси.

Отже, статтею 20 вказаного Закону встановлено спеціальні підстави, за наявності яких можливе визнання правочинів (договорів) недійсними у межах провадження у справі про банкрутство. Тому, звернення арбітражного керуючого або конкурсного кредитора із заявою в порядку статті 20 вказаного Закону зумовлює необхідність встановлення судом наявності чи відсутності підстав, які передбачені саме даною статтею, а не нормами Цивільного кодексу України, з відповідними правовими наслідками, передбаченими даною статтею.

Натомість, зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики вбачається, що, як на правову підставу його недійсності заявник посилався на ч.1, 5 ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215, ст. 234 Цивільного кодексу України.

Якщо кредитор у провадженні про банкрутство - в даному випадку ОСОБА_2 - вважає, що укладенням спірного правочину порушується цивільне право кредитора на задоволення його вимог, а також майнові інтереси кредитора, останній вправі звернутися із позовом про визнання правочину недійсним відповідно до положень ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України (відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24.06.2015 у справі № 3-358гс15).

Щодо суб'єктного складу сторін у даній справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 372/3584/16-ц відповідно до якої за наявності порушеної господарським судом справи про банкрутство відповідача цивільну справу за позовом до такого відповідача не можна порушити, а в разі її порушення вона підлягає закриттю. Якщо під час її розгляду з'ясується, що відносно відповідача у справі порушено провадження про його банкрутство господарським судом, то порушена цивільна справа, підлягає закриттю у зв'язку з тим, що справа не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства. З огляду на вищезазначену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, ця справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

За змістом положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист прав та свобод у судовому порядку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії" висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, зокрема застосовано приписи Господарського процесуального кодексу України в редакції, що діяла до 15.12.2017, тоді як позов заявлено 20.02.2018 - судом апеляційної інстанції відхиляються, з огляду на те, що дійсно, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні здійснено посилання на п. п. 2, 7 ч. 1 ст. 12, частину 9 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України, в редакції, чинній до 15.12.2017, проте, вказані норми зазначені в контексті відхилення доводів позивача про те, що спір у справі № 911/353/18 слід здійснювати в межах справи про банкрутство відповідача-1, і справа про банкрутство якого порушена під час дії наведених норм процесуального закону в редакції, чинних до 15.12.2017. При цьому, при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції керувався нормами Господарського процесуального кодексу України в чинній редакції.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції оцінивши наявні у справи докази в сукупності, дослідивши матеріали справи, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до Сільськогосподарского товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс» та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору процентної позики від 24.07.2009, укладеного між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_3.

Доводи скаржника стосовно того, що судом першої інстанції невірно застосовано припис ст. 264 Цивільного кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просив суд у позові, відповідачами не порушено, і суд першої інстанції відмовив позивачу у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає, про що вірно зазначено судом першої інстанції. Таким чином, внаслідок того, що строк позовної давності не підлягає застосуванню, відповідно, і обставини його переривання або не переривання не підлягають дослідженню в межах даного спору.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду Київської області від 01.10.2018 у справі № 911/353/18 - відсутні.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене Північний апеляційний господарський суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника. Крім того, судом першої інстанції вірно здійснено розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 73, 74, 76, 129, 269, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Київської області від 01.10.2018 у справі №911/353/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 01.10.2018 у справі №911/353/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/353/18 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.І. Буравльов

А.І. Мартюк