ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2019 р. Справа№ 910/7789/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 05.02.2019,

розглянувши матеріали апеляційних скарг Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та Товариства з обмеженою відповідальністю «Мік»

на рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2018 (повний текст складено 18.09.2018)

у справі №910/7789/18 (суддя Ярема В.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мік»

до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

про стягнення 683 350,64 гривень

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мік» (далі, позивач або ТОВ «Мік») звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі, відповідач або Украерорух) про стягнення 683 350,64 грн., з яких: 560 512,94 грн. заборгованості, 42 673,36 грн. пені, 63 414,03 грн. інфляційних втрат та 16 750,31 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на виконання своїх зобов'язань за договором №7.1-489/2016 від 07.09.2016 поставлено згідно видаткової накладної №РН-05/15/30 від 15.05.2017 відповідачу одяг робочий загальною вартістю 572 273,58 грн., а відповідачем частково оплачено поставлений йому товар, а саме - у розмірі 11 760,64 грн., у зв'язку з чим у Державного підприємства обслуговування повітряного руху України виникла заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Мік» у розмірі 560 512,94 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2018 у справі №910/7789/18 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Мік» до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення 683 350,64 грн. разом з доданими до неї матеріалами направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду Київської області.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.09.2018 у справі №910/7789/18 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мік» 53 040 (п'ятдесят три тисячі сорок) грн. 58 коп. заборгованості, 7 016 (сім тисяч шістнадцять) грн. 19 коп. пені, 6 287 (шість тисяч двісті вісімдесят сім) грн. 52 коп. інфляційних втрат, 1 609 (одну тисячу шістсот дев'ять) грн. 56 коп. 3% річних та 1 019 (одну тисячу дев'ятнадцять) грн. 31 коп. судового збору.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем була поставлена відповідачу партія товару згідно видаткової накладної №РН-05/15/30 від 15.05.2017 загальною вартістю 572 273,58 грн., а відповідачем частково оплачено поставлений йому товар на суму 11 760,64 грн. Водночас, судом встановлено факт порушення позивачем власного обов'язку по вчасній поставці відповідачу якісного товару, у зв'язку з чим відповідно до пункту 4.3. Договору №7.1-489/2016 від 07.09.2016 відповідач має право на зменшення грошового зобов'язання перед позивачем на суму штрафних санкцій, нарахованих на підставі пунктів 7.2., 7.3. Договору у загальному розмірі 507 472,36 грн. (згідно перерахунку суду першої інстанції). Відтак, сума основного боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 53 040,58 грн. (572 273,58 грн. - 11 760,64 грн. - 507 472,36 грн.), а також нараховані на вказану суму: 7 016,19 грн. пені, 6 287,52 грн. - інфляційній втрати, 1 609,56 грн. 3 % річних.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2018 у справі №910/7789/18 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що поставка товару на суму 572 273,58 грн. була здійснена з порушенням строку з огляду на виявлення неякісного товару під час його прийняття, що підтверджується копіями акту невідповідності спеціального одягу №1 від 02.03.2017, акту повернення спеціального одягу від 03.03.2017, акту про невідповідність товару та повернення його постачальнику від 04.04.2017, акту про тимчасове зберігання спецодягу постачальника від 04.04.2017.

Однак, судом першої інстанції безпідставно визнано неналежними доказами акти невідповідності спеціального одягу №1 від 02.03.2017 та повернення спеціального одягу від 03.03.2017, та не взято до уваги, що представник позивача відмовився від підписання зазначених актів.

Вказані висновки суду першої інстанції, як стверджує скаржник, є безпідставними, призвели до перерахунку розміру штрафу, нарахованого відповідачем згідно пункту 7.3. Договору на суму вартості неякісного товару, згідно акту про невідповідність товару та повернення його постачальнику від 04.04.2017 (191 040,30 грн.), а не згідно акту від 02.03.2017 (399 015,66 грн.).

Також, відповідач зазначив, що суд помилково визначив, що строк виконання зобов'язань із поставки товару за заявками №№3, 4 від 30.12.2016 є 28.02.2017, а не 27.02.2017.

Відтак, зустрічне зарахування відповідно до пункту 4.3. Договору мало бути проведене на суму штрафних санкцій, нарахованих відповідачем позивачу у розмірі 560 512,94 грн., а підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2018 апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України у справі №910/7789/18 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Разіної Т.І., Тищенко А.І.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мік» також звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить частково скасувати рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2018 у справі №910/7789/18 в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач в обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, оскільки не можна здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме допустити зменшення грошового зобов'язання з оплати товару на суму нарахованих та несплачених штрафних санкцій, адже штрафні санкції є спірними вимогами, а вартість оплати поставленого товару є узгодженою сторонами договору істотною умовою, яка по суті є безспірною. Отже, вимоги позивача про стягнення основного боргу за поставлений товар та вимоги відповідача про стягнення штрафних санкцій мають різну правову природу, а тому у даному випадку неможливим є зменшення грошового зобов'язання з оплати поставленого товару за рахунок нарахованих та несплачених штрафних санкцій

Також позивач стверджує, що він жодним чином не був повідомлений відповідачем про здійснення зарахування зустрічних вимог письмовою заявою, як того вимагає стаття 601 Цивільного кодексу України, а про те, що Украерорух застосував у господарських відносинах із ТОВ «Мік» зустрічне зарахування вимог дізнався лише під час розгляду справи в суді.

Відтак, позивач вважає, що наявні підстави для задоволення його позову в повному обсязі.

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді від 05.11.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мік» у справі №910/7789/18 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Разіної Т.І., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та Товариства з обмеженою відповідальністю «Мік» на рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2018 у справі №910/7789/18 та призначено справу до розгляду на 04.12.2018.

29.11.2018 представник позивача подав електронною поштою, а потім 03.12.2018 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому наголосив, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин норм законодавства щодо зарахування зустрічних однорідних вимог.

03.12.2018 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, апеляційну скаргу відповідача задовольнити та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Відповідач наголосив, що посилання позивача на неможливість зарахування зустрічних однорідних вимог у спірних правовідносинах з огляду на ненадіслання відповідачем відповідної заяви та спірності його вимог стосовно штрафних санкцій є необґрунтованими, оскільки відповідне право передбачено умовами пункту 4.3. Договору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2018 у судовому засіданні оголошено перерву до 27.12.2018.

У судовому засіданні 27.12.2018 суд продовжив з'ясування обставин справи та заслуховування пояснень представників сторін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.12.2018 у судовому засіданні оголошено перерву до 08.01.2019.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2019 №09.1-08/82/19 , у зв'язку із перебуванням суддів Тищенко А.І. та Разіної Т.І. у відпустці, які не є головуючими суддями (суддями-доповідачами), призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2019 справу №910/7789/18 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

Враховуючи вищевикладене, з метою здійснення подальшого розгляду апеляційних скарг визначеним складом суду, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2019 прийнято апеляційні скарги Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та Товариства з обмеженою відповідальністю «Мік» на рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2018 у справі №910/7789/18 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Агрикова О.В., Чорногуз М.Г., призначено справу до розгляду на 05.02.2019.

Представник позивача у судових засіданнях підтримував доводи апеляційної ТОВ «Мік», проти апеляційної скарги відповідача заперечував, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні заявленого позову та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача у судових засіданнях підтримував доводи апеляційної Украероруху, проти апеляційної скарги ТОВ «Мік» заперечував, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає зміні, а позовні вимоги задоволенню у повному обсязі, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 07.09.2016 між ТОВ «Мік» (далі - постачальник) та Державним підприємством обслуговування повітряного руху України (далі - покупець) було укладено Договір поставки №7.1-489/2016 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцю одяг робочий, інший (надалі - товар або одяг), окремими партіями протягом строку договору згідно з замовленням, що готуються покупцем та погоджуються з постачальником, і здійснює його доставку (поставка). Покупець приймає та оплачує товар на умовах договору.

Відповідно до пункту 1.2. Договору найменування товару, його кількість та ціна зазначаються в додатку №1 до договору (специфікація товару).

Поставка здійснюється поетапно, окремими партіями протягом строку договору згідно письмових заявок покупця (де вказується назва, розміри та кількість одягу). Строк поставки має бути не більшим ніж 60 (шістдесят) календарних днів з дати письмової заявки покупця (пункт 5.1. Договору).

Договір набирає чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і діє до повного виконання сторонами всіх взаємних зобов'язань за договором, включаючи гарантійні зобов'язання постачальника (пункт 10.1. Договору).

Копія вказаного вище договору разом з додатком №1 (специфікація товару) та додатком №2 (вимоги до товару) наявні в матеріалах справи (том 1, а.с. 12-23).

В обґрунтування заявлених позовних вимог ТОВ «Мік» зазначає, що за заявками №№3,4 від 30.12.2016 відповідачу 15.05.2017 поставлено товар на суму 572 273,58 грн., про що свідчить підписана сторонами видаткова накладна №РН-05/15/30 від 15.05.2017.

Втім, як зауважив позивач, відповідач свої грошові зобов'язання за договором належним чином не виконав, кошти за отриманий товар сплатив частково у розмірі 11 760,64 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №2786 від 12.07.2017, а відтак у Державного підприємства обслуговування повітряного руху України перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Мік» виникла заборгованість у розмірі 560 512,94 грн.

Посилаючись на те, що відповідач розрахунки за поставлений товар за Договором у повному обсязі не провів, позивач просить суд стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, зокрема, 560 512,94 грн. заборгованості.

Заперечуючи проти вказаної вимоги, відповідач зауважив, що поставка товару на суму 572 273,58 грн. була здійснена з порушенням строку з огляду на виявлення неякісного товару під час його прийняття.

В підтвердження вказаних вище обставин відповідач надав суду копії акту невідповідності спеціального одягу №1 від 02.03.2017, акту повернення спеціального одягу від 03.03.2017, акту про невідповідність товару та повернення його постачальнику від 04.04.2017, акту про тимчасове зберігання спецодягу постачальника від 04.04.2017.

Таким чином, відповідач зазначив, що остаточну оплату отриманого 15.05.2017 товару було здійснено з урахуванням вказаних обставин, умов Договору та нарахованих на їх підставі штрафних санкцій у розмірі 560 512,94 грн., на суму яких, відповідно, зменшено суму оплати поставленого товару на підставі пункту 4.3. Договору, відтак у позивача відсутні підстави для стягнення заборгованості та нарахованих на неї пені, 3% річних, інфляційних втрат.

Водночас, відповідач вказав, що про нарахування штрафних санкцій та зменшення на них суми оплати за отриманий товар позивача було повідомлено листом №1-25-1936 від 29.05.2017, копія якого додана до відзиву на позовну заяву (том 1, а.с. 81-82).

У свою чергу, заперечуючи проти відповідних доводів відповідача, позивач зауважив на відсутності належних доказів надіслання відповідачем листа №1-25-1936 від 29.05.2017 з відповідно нарахованими сумами штрафних санкцій, а також неможливості проведення зарахування зустрічних вимог, адже вимоги відповідача стосовно оплати штрафних санкцій є спірними.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги ТОВ «Мік» у даній справі такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, а заперечення Украероруху необґрунтованими з огляду на наступне.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов'язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов пункту 5.1. Договору Украерорух направило ТОВ «Мік» заявки №3 та №4 від 30.12.2016, якими було визначено партії товару для постачання на умовах Договору.

Згідно пункту 1.2. Договору оплата у розмірі 100% ціни товару (або його частини при поставці товару частинами) здійснюється покупцем за фактом одержання товару повноважними представниками покупця не пізніше 20 (двадцяти) робочих днів з дати отримання відповідного рахунку-фактури, оформленого належним чином після підписання покупцем накладної на передачу товарно-матеріальних цінностей.

Сторонами було підписано видаткову накладну №РН-05/15/30 від 15.05.2017 (том 1, а.с. 30) на загальну суму 572 273,58 грн., що свідчить про прийняття відповідачем 15.05.2017 товару та, відповідно до пункту 1.2. Договору, породжує для Украероруху обов'язок по її оплаті у строк до 13.06.2017 включно.

15.05.2017 позивачем було виставлено відповідачу для оплати рахунок-фактуру №СФ-05/15/22 (том 1, а.с. 32).

Платіжним дорученням №2786 від 12.07.2017 відповідач сплатив позивачу за отриманий товар 11 760,64 грн. (том 1, а.с. 33).

Колегія суддів зазначає, що з умов Договору поставки щодо строків поставки (пункт 5.1. Договору) та поданих 30.12.2016 заявок №№3,4 слідує, що останнім днем виконання позивачем, як постачальником, свого обов'язку по поставці товару є 28.02.2017.

Втім, як зазначено вище, товар був отриманий відповідачем 15.05.2017.

Умовами розділу 2 договору передбачено вимоги стосовно якості товару, а додатком №2 до договору передбачено, зокрема, що при поставці товару на склад покупця уповноважені представники обох сторін перевіряють відповідність товару вимогам договору та зразку товару. У разі виявлення невідповідності, сторони складають акт про невідповідність товару, який є підставою для усунення дефектів та проведенню повторної прийомки товару, при цьому строк поставки товару не продовжується.

У матеріалах справи містяться копія акту невідповідності спеціального одягу №1 від 02.03.2017 та акту повернення спеціального одягу від 03.03.2017, підписані зі сторони відповідача, а також копії акту про невідповідність товару та повернення його постачальнику від 04.04.2017 та акту про тимчасове зберігання спецодягу постачальника від 04.04.2017, підписані обома сторонами, якими відповідач підтверджує факт невідповідності якості поставленого товару вимогам укладеного Договору.

Відповідно до пункту 7.2. Договору у разі недотримання постачальником строку поставки товару він оплачує покупцю пеню у розмірі 1% від ціни непоставленого товару за кожен день затримки, включаючи день підписання сторонами накладної на передачу товарно-матеріальних цінностей. За прострочення понад тридцять календарних днів постачальник додатково сплачує покупцю штраф у розмірі 7% вказаної ціни.

Також, згідно пункту 7.3. Договору у разі настання порушення, передбаченого розділом 2 договору (Якість товару) та додатком №2 до договору, що підтверджено документально, стягується штраф у розмірі 20% вартості неякісного товару.

Так, відповідно до викладених у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі пояснень відповідача, останній, як покупець, нарахував позивачу, як постачальнику, штрафні санкції у розмірі 560 512,94 грн. з яких:

- 440 650,66 грн. пені у розмірі 1% за 77 днів прострочення поставки товару та 40 059,15 грн. 7% штрафу за прострочення поставки товару понад 30 днів, нарахованих на 572 273,58 грн. вартості поставки відповідно до пункту 7.2. Договору;

- 79 803,13 грн. 20% штрафу, нарахованого на 399 015,66 грн. вартості неякісного товару відповідно до пункту 7.3. Договору.

Відповідач стверджує, що сплативши позивачу 11 760,64 грн., повністю розрахувався із позивачем за отриманий згідно видаткової накладної №РН-05/15/30 від 15.05.2017 товар, оскільки решта суми у розмірі 560 512,94 грн. була у відповідності до пункту 4.3. Договору зарахована ним у рахунок погашення штрафу за

та пені, нарахованих згідно пунктів 7.2., 7.3. Договору за несвоєчасну поставку та поставку неякісного товару.

Украерорух наголошує, що листом від 29.05.2017 №1-25-1936 повідомив ТОВ «Мік» про те, що відповідно до пункту 4.3. Договору при оплаті рахунку №СФ-05/15/22 від 15.05.2017 буде врахована відповідальність у розмірі 560 512,94 грн. і сума до сплати складе 11 760,64 грн.

Колегією суддів встановлено, що у пункті 4.3. Договору сторони спірних правовідносин погодили, що виконання покупцем свого обов'язку щодо оплати обумовлюється виконанням постачальником свого обов'язку зі сплати штрафу та пені, які передбачені цим договором, у разі настання відповідних підстав (зустрічне виконання зобов'язання).

Грошове зобов'язання покупця з оплати за договором зменшується на суму нарахованих покупцем та несплачених постачальником штрафних санкцій.

Оцінивши вказану умову Договору, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1, 2 статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

Отже, зустрічне виконання можливе лише в такому зобов'язанні, кожна зі сторін якого є носієм цивільного обов'язку (і, звичайно, кореспондуючого обов'язку іншої сторони суб'єктивного цивільного права), тобто зустрічне виконання властиве лише двостороннім (взаємним) зобов'язанням і не може мати місце в односторонньому зобов'язальному правовідношенні.

Договором поставки покладено на позивача обов'язок здійснити поставку покупцю одяг окремими партіями протягом строку договору згідно з замовленням, що готується покупцем та погоджуються з постачальником. Водночас, покупець приймає та оплачує товар на умовах договору.

При цьому, заявка відповідача на поставку товару згідно пункту 5.1. Договору має бути виконана протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати письмової заявки покупця, а поставка має бути оплачена замовником протягом 20 (двадцяти) робочих днів з дати отримання відповідного рахунку-фактури, оформленого належним чином після підписання покупцем накладної на передачу товарно-матеріальних цінностей.

Отже, умови Договору пов'язують обов'язок позивача здійснити поставку товару виключно із виставленням відповідачем відповідної заявки на поставку, а обов'язок відповідача здійснити оплату на підставі виставленого рахунку-фактури по факту прийняття товару за видатковою накладною.

Таким чином, умови укладеного сторонами Договору щодо оплати за поставлений товар не передбачають жодних зустрічних зобов'язань сторін у розумінні статті 538 Цивільного кодексу України.

У свою чергу, штраф та пеня, про які йдеться у пункті 4.3. Договору, є відповідальністю за невиконання позивачем зобов'язань, покладених на нього умовами договору.

Отже, зазначення сторонами у пункті 4.3. Договору, що «виконання покупцем свого обов'язку щодо оплати обумовлюється виконанням постачальником свого обов'язку зі сплати штрафу та пені, які передбачені цим договором, у разі настання відповідних підстав» є зустрічним виконанням зобов'язання суперечить, з огляду на положення статті 538 Цивільного кодексу України, правовій природі останнього та таким не являється.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, застосувавши умови пункту 4.3. Договору, відповідач фактично здійснив зустрічне зарахування вимог (нарахованих штрафних санкцій у рахунок погашення основної заборгованості).

Загальні підстави припинення зобов'язань визначено у статті 598 Цивільного кодексу України, згідно з якою зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 601 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, здійснюється в силу положень статті 601 Цивільного кодексу України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною; випадки, коли залік зустрічних однорідних вимог не допускається, визначені положеннями статті 602 Цивільного кодексу України. При цьому, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобов'язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог, в момент направлення такої заяви іншій стороні у зобов'язанні.

Таким чином, зарахування здійснюється за наявності наступних умов: 1) вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов'язань, між двома особами, де кредитор одного зобов'язання є боржником іншого. Те саме повинно бути і з боржником; 2) вимоги мають бути однорідними, тобто в обох зобов'язаннях повинні бути речі одного роду; 3) необхідно, щоб за обома вимогами настав строк виконання, оскільки не можна пред'явити до зарахування вимоги за таким зобов'язанням, яке не підлягає виконанню.

Отже, зарахування є одностороннім правочином, для нього достатньо заяви однієї сторони.

При цьому, колегія суддів зазначає, що основною умовою для можливості припинення зобов'язання шляхом зустрічного зарахування є дійсність та безспірність вимог, тобто такі вимоги повинні існувати на момент зарахування.

Судом встановлено, що 30.05.2017 відповідачем було направлено на адресу позивача (вул. Північне шосе, 69-А, м. Запоріжжя, 69006) лист від 29.05.2017 №1-25-1936, у якому він повідомив позивача про зарахування нарахованих позивачу згідно умов пунктів 7.2., 7.3. Договору штрафних санкцій у розмірі 560 512,94 грн. у рахунок сплати коштів за поставлений товар.

На підтвердження направлення вказаного листа відповідачем надано суду копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 489) (том 1, а.с. 83), із якого вбачається, що відправлення було вручене уповноваженому Смолі 02.06.2017.

Посилання ТОВ «Мік» на те, що вищевказане повідомлення про вручення рекомендованого листа позивачу не є документом, який підтверджує направлення позивачу саме листа від 29.05.2017 №1-25-1936, оскільки дана обставина мала б підтверджуватись поштовим відправленням за типом «цінний лист з описом вкладення», оцінюються судом критично, оскільки у чинному законодавстві відсутня норма, яка б зобов'язувала позивача направляти такий лист відповідачу цінним листом із описом вкладення.

Поруч із цим, на рекомендованому поштовому повідомленні, наданому суду відповідачем, міститься напис «Лист №1-25-1936 від 29.05.2017», а позивачем, у свою чергу, не надано суду жодного доказу на спростування того, у вказаному поштовому відправленні містився інший документ, ніж було вказано на ньому.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що заява про зарахування зустрічних вимог дійсно була вчинена відповідачем шляхом направлення позивачу листа №1-25-1936 від 29.05.2017.

Водночас, дослідивши зміст заяви відповідача №1-25-1936 від 29.05.2017 про зарахування зустрічних вимог на відповідність положенням вищевказаних правових норм, колегія суддів зазначає наступне.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України).

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України, яка включена до Глави 49 «Забезпечення виконання зобов'язання», виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України, яка віднесена до цієї ж глави Кодексу, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

На підставі комплексного аналізу вищевикладених норм, колегія суддів зазначає, що зараховані, як зустрічні, в порядку статті 601 Цивільного кодексу України можуть бути саме основні зобов'язання.

У свою чергу, вимоги про сплату пені та штрафу у зв'язку з порушенням зобов'язань за договором хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення основного зобов'язання, а відтак ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 Цивільного кодексу України.

Виняток із цього може мати місце у випадку, якщо у кожної із сторін наявне судове рішення, яке набрало законної сили, про стягнення штрафних санкцій та/або передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України інших нарахувань, оскільки в такому випадку будуть чітко зафіксовані розміри грошових сум, які сторони винні одна одній по таким вимогам, тобто, їх розмір носитиме ясний та безспірний характер, а з моменту набрання таким судовим рішенням законної сили відповідно до пункту 9 частини 3 статті 129 та частини 1 статті 129-1 Конституції України такі судові рішення підлягатимуть обов'язковому виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі №914/2492/14 та постанові Верховного Суду від 05.07.2018 у справі №914/3013/16.

Отже, у спірних правовідносинах між сторонами могло мати місце зарахування зустрічних однорідних вимог за наявності в зобов'язанні позивача зі сплати штрафних санкцій прозорості та безспірності.

Однак, колегією суддів встановлено, що нараховані позивачу, як постачальнику, штрафні санкції у розмірі 560 512,94 грн. з яких: 440 650,66 грн. пені у розмірі 1% за 77 днів прострочення поставки товару та 40 059,15 грн. 7% штрафу за прострочення поставки товару понад 30 днів, нарахованих на 572 273,58 грн. вартості поставки відповідно до пункту 7.2. Договору; 79 803,13 грн. 20% штрафу, нарахованого на 399 015,66 грн. вартості неякісного товару відповідно до пункту 7.3. Договору, не є безспірними, їх розмір на момент вчинення заяви про зарахування не підтверджений рішенням суду, яке набрало законної сили, та заперечується позивачем.

При цьому, сам суд першої інстанції, приймаючи оскаржене рішення, встановив спірність нарахованих відповідачем штрафних санкцій, зазначивши, що в період нарахування пені не можуть бути включені дні, коли боржник не вважався таким, що прострочив зобов'язання, а тому відповідальність позивача за порушення строків поставки товару обмежена періодом з 01.03.2017 по 14.05.2017, вартість неякісного товару, що був повернутий позивачу та на який нараховувався штраф згідно пункту 7.3. Договору, становить 191 040,30 грн., а не 399 015,66 грн., і арифметично вірний розмір штрафних санкцій становить 507 472,36 грн., а не 560 512,94 грн., як зазначав відповідач.

Тобто, зобов'язання з оплати позивачем нарахованих відповідачем штрафних санкцій має спірний характер, що нівелює можливість вчинення правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Посилання відповідача та суду першої інстанції в оскарженому рішенні на те, що умова пункту 4.3. не встановлює ані зарахування зустрічних однорідних вимог, ані зустрічне виконання зобов'язання, та погоджена сторонами у відповідності до статті 6 Цивільного кодексу України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вищенаведені обставини справи свідчать про те, що відповідачем було здійснено саме зарахування зустрічних вимог, про що позивачу направлено відповідну заяву, а тому правовідносини між сторонами мають регулюватись із урахуванням положень статей 601-602 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, здійснене відповідачем заявою №1-25-1936 від 29.05.2017 зарахування суперечить чинному законодавству, а у позивача наявне право вимагати від відповідача виконання свого обов'язку з оплати за поставлений товар, з урахуванням надалі частково проведеного відповідачем розрахунку у розмірі 11 760,64 грн., на суму 560 512,94 грн., кінцевий строк оплати якої - 13.06.2017.

Отже, позовні вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 560 512,94 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Позивачем у позові також заявлено до стягнення із відповідача 42 673,36 грн. пені, 63 414,03 грн. інфляційних втрат та 16 750,31 грн. 3% річних.

Із приводу цієї частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача:

- 63 414,03 грн. інфляційних втрат, нарахованих з урахуванням часткової оплати:

за червень 2017 року на 572 273,58 грн. заборгованості;

з липня 2017 року по квітень 2018 року на 560 512,94 грн. заборгованості;

- 16 750,31 грн. 3% річних, нарахованих з урахуванням часткової оплати:

з 14.06.2017 по 11.07.2017 на 572 273,58 грн. заборгованості;

з 13.07.2017 по 12.06.2018 на 560 512,94 грн. заборгованості.

Колегія суддів, враховуючи доведеність порушення відповідачем основного зобов'язання з оплати поставленого товару, перевіривши правильність здійснених позивачем розрахунків, вважає їх арифметично вірними, а позовні вимоги про стягнення з відповідача 63 414,03 грн. інфляційних втрат та 16 750,31 грн. 3% річних такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи порушення відповідачем грошового зобов'язання позивач також просить суд стягнути з відповідача 42 673,36 грн. пені, нарахованої з урахуванням часткової оплати:

з 14.06.2017 по 11.07.2017 на 572 273,58 грн. заборгованості;

з 13.07.2017 по 13.01.2018 на 560 512,94 грн. заборгованості.

Пунктом 7.4. Договору сторони передбачили, що у разі несвоєчасної оплати за поставлений товар покупець сплачує постачальнику пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожен день затримки включаючи день оплати.

Водночас, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи вищенаведені законодавчі положення та умови пункту 7.4. Договору, колегія суддів вважає, що позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача пеню в загальному розмірі 42 673,36 грн., періоди нарахування пені позивачем визначені вірно та з урахуванням положень частин 6 статті 232 Господарського кодексу України, позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню.

Таким чином, оскільки факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем у вищевказаному розмірі належним чином доведений, документально підтверджений, а документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, відповідачем суду не надано, позовні вимоги ТОВ «Мік» у даній справі підлягають задоволенню в повному обсязі. Апеляційна скарга позивача є обґрунтованою та підлягає задоволенню з підстав, викладених у мотивувальній частині даної постанови.

Стосовно апеляційної скарги відповідача колегія суддів зазначає наступне.

Доводи апеляційної скарги Украероруху зводяться до спростування здійсненого судом першої інстанції перерахунку розміру штрафних санкцій, у рахунок погашення яких відповідачем було зараховано основну заборгованість, яку він мав перед позивачем із оплати отриманого згідно видаткової накладної №РН-05/15/30 від 15.05.2017 товару, і таке зарахування було визнане місцевим господарським судом правомірним.

Однак, вищевстановлені колегією суддів обставини щодо неможливості здійснення такого зарахування в силу норм статті 601 Цивільного кодексу України, свідчать про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Усі інші доводи та міркування сторін, викладені у заявах по суті спору, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Згідно частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача, рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2018 у даній справі таким, що підлягає зміні, а позовні вимоги задоволенню в повному обсязі.

Апеляційна скарга Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2018 у даній справі є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Судовий збір за подання ТОВ «Мік» позовної заяви та апеляційних скарг ТОВ «Мік» і Украероруху в даній справі у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2018 у справі №910/7789/18 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мік» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2018 у справі №910/7789/18 задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2018 у справі №910/7789/18 змінити.

Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2018 у справі №910/7789/18 викласти у наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (08300, Київська обл., м. Бориспіль, Аеропорт, ідентифікаційний код 19477064) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мік» (69006, Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Північне Шосе, 69-А, ідентифікаційний код 30105738) грошові кошти у сумі 683 350,64 грн., які складаються із: 560 512,94 грн. заборгованості, 42 673,36 грн. пені, 63 414,03 грн. інфляційних нарахувань, 16 750,31 грн. 3% річних від простроченої суми.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (08300, Київська обл., м. Бориспіль, Аеропорт, ідентифікаційний код 19477064) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мік» (69006, Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Північне Шосе, 69-А, ідентифікаційний код 30105738) 10 250,26 грн. судового збору за подання позовної заяви».

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (08300, Київська обл., м. Бориспіль, Аеропорт, ідентифікаційний код 19477064) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мік» (69006, Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Північне Шосе, 69-А, ідентифікаційний код 30105738) 15 375,39 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видати накази. Видачу наказів доручити Господарському суду Київської області відповідно до вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №910/7789/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 08.02.2019.

Головуючий суддя Ю.Б.Михальська

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова