ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року Справа № 902/194/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Трест Київміськбуд-1" на рішення Господарського суду Вінницької області від 11 грудня 2018 року (суддя - Матвійчук В.В.; суддя - Банасько О.О.; суддя - Колбасов Ф.Ф.) в справі № 902/194/18

час та місце ухвалення: 11 грудня 2018 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29; вступна і резолютивна частина проголошена о 15:11 год; повний текст рішення складено 18 грудня 2018 року

за позовом Заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Вінницької районної державної адміністрації

до

Відповідача 1: Приватного акціонерного товариства «Трест Київміськбуд-1»

Відповідача 2: Стрижавської селищної ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору, визнання недійсним державного акту, скасування державної реєстрації

за участю представників сторін:

від Прокурора - Безпалов А.В.;

від Позивача - не з'явився;

від Відповідача 1 - ОСОБА_1;

від Відповідача 2 - не з'явився;

від Третьої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Вінницької області (надалі Прокурор) звернувся до Господарського суду Вінницької області в інтересах держави в особі Вінницької районної державної адміністрації (надалі Позивач) з позовом до Закритого акціонерного товариства Трест Київміськбуд-1 (надалі Відповідач 1) та Стрижавської селищної ради (надалі Відповідач 2), в якому просив:

· визнати незаконним та скасувати рішення Відповідача 2 від 22 березня 2006 року Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення ЗАТ Трест Київміськбуд-1;

· визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 5 травня 2006 року, укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу ОСОБА_2 5 травня 2006 року, реєстровий номер 2863;

· визнати недійсним державний акт серії ВН № 080444 від 12 липня 2006 року про право власності на земельну ділянку, що видано Відповідачу 1, на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0067 площею 12,4432 га, що знаходиться за адресою: вул. Туристична, 4, смт. Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область;

· скасувати державну реєстрацію в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 080444 від 12 липня 2006 року, виданого Відповідачу 1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0067 площею 12,4432 га, що знаходиться за адресою: вул. Туристична, 4, смт. Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 22 червня 2018 року, з підстав, наведених у даній ухвалі було залучено до участі в справі Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (надалі Третя особа) у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (том 1, а.с. 205-209).

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 17 жовтня 2018 року, з підстав, зазначеній в даній ухвалі, було змінено організаційно-правову форму Відповідача 1 з Закритого акціонерного товариства на Приватне акціонерне товариство (том 2, а.с. 178-180).

В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилався на те, що у 1974 році було розпочато будівництво пансіонату з лікуванням Ластівка (по вул. Туристичній, №№2,4, смт. Стрижавка, Вінницького району), а рішенням виконавчого комітету Вінницької районної ради народних депутатів № 244 від 24 липня 1987 року було затверджено акт державної комісії про приймання в експлуатацію спального корпусу на 186 місць та клубу на 300 місць турбази Ластівка.

Виконавчим комітетом Відповідача 2 було прийнято рішення від 31 жовтня 2002 року № 190 Про видачу свідоцтва про право колективної власності на пансіонат з лікуванням Ластівка Вінницькому обласному закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях Вінницятурист на нерухоме майно (по вул. Туристичній, №2, №4, смт. Стрижавка, Вінницького району). На підставі цього рішення 5 листопада 2002 року Вінницькому обласному закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях Вінницятурист видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно пансіонату з лікуванням Ластівка. У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2004 року, 47/50 часток вказаного об'єкта нерухомого майна загальною площею 9086,9 кв. м. було зареєстровано на праві приватної власності за Відповідачем 1.

На переконання прокурора відповідно до пункту 1.3 Договору, земельна ділянка, на якій розташовані частина будівель та споруд пансіонату з лікуванням Ластівка, що відчужуються за цим Договором знаходиться у продавця в користуванні згідно Державного акту на право постійного користування землею, виданого 9 березня 2000 року на підставі рішення Стрижавської селищної ради народних депутатів 10 сесії 23 скликання 22 липня 1999 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 13 вересня 2004 року № 28.

Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду Вінницької області від 1 червня 2017 року в справі № 902/405/17, яким рішення виконавчого комітету Стрижавської селищної ради № 190 від 31 жовтня 2002 року Про видачу свідоцтва на право власності на пансіонат з лікуванням Ластівка визнано недійсним. А також скасовано свідоцтво про право власності на пансіонат з лікуванням Ластівка від 5 листопада 2002 року в частині оформлення права власності на спірне нерухоме майно; та визнано право власності держави Україна на наведені будівлі пансіонату з лікуванням Ластівка (які знаходяться у смт. Стрижавка Вінницького району по вул. Туристичній, № 2, 4). Разом з тим, як зазначає Прокурор, після незаконного набуття Відповідачем 1 права власності на спірні об'єкти нерухомого майна пансіонату з лікуванням Ластівка та до визнання описаним вище рішенням Господарського суду Вінницької області правочину з купівлі - продажу недійсним, Відповідач 1 оформив своє право власності на земельну ділянку, площею 12,4432 га, що розташована в смт. Стрижавка, вул. Туристична, 4, Вінницького району Вінницької області, кадастровий номер :02:010:0067, що посвідчено Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ВН № 080444 від 12 липня 2006 року.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 11 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено повністю (том 2, а.с. 204-228).

Визнано незаконним та скасувано рішення Стрижавської селищної ради Вінницького району від 22 березня 2006 року Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення ЗАТ Трест Київміськбуд-1.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 5 травня 2006 року, укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу ОСОБА_2 5 травня 2006 року, реєстровий номер 2863.

Визнано недійсним державний акт серії ВН № 080444 від 12 липня 2006 року про право власності на земельну ділянку, що видано Відповідачу 1, на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0067 площею 12,4432 га, що знаходиться за адресою: вул. Туристична, 4, смт. Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область.

Скасовано державну реєстрацію в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 080444 від 12 липня 2006 року, виданого Відповідачу 1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0067 площею 12,4432 га, що знаходиться за адресою: вул. Туристична, 4, смт. Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область.

Також, даним судовим рішенням покладено на Відповідача 1 та Відповідача 2 витрати по сплаті судового збору в розмір по 3524 грн 00 коп. на кожного.

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що враховуючи факт визнання рішенням Господарського суду Вінницької області від 1 червня 2017 року в справі № 902/405/17 частково недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між Вінницьким обласним закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіях Вінницятурист та Відповідачем 1 від 15 грудня 2004 року, то на переконання місцевого господарського суду до Відповідача 1 не може перейти будь - яке право на земельну ділянку відповідно до статті 120 Земельного Кодексу України, внаслідок відсутності такого права у попереднього фактичного користувача .

Зважаючи, що майно пансіонату з лікуванням "Ластівка", до прийняття оскаржуваного у справі № 902/405/17 рішення, перебувало у державній власності, відповідно і земельні ділянки, на яких розташоване дане майно, перебували у власності держави, тому могли бути відчужені виключно за згодою власника.

Враховуючи невідповідність оспорюваного рішення Відповідача 2 вимогам закону та доведеність факту порушення рішенням законних прав та інтересів прав держави у частині користування земельною ділянкою, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у частині визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 від 22 березня 2006 року Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення Відповідачу 1. З урахуванням визнання недійсним та скасування рішення Відповідача 2 від 22 березня 2006 року, зважаючи на можливість укладення договору купівлі - продажу земельної ділянки тільки на підставі законного та дійсного рішення, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у частині визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі - продажу від 22 березня 2006 року.

Правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Також у оспорюваному рішенні, судом встановлено, що за оспорюваними рішенням Відповідача 2 від 22 березня 2006 року, договором купівлі - продажу земельної ділянки від 5 травня 2006 року та відповідно Державним актом серії ВН № 080444 від 12 липня 2006 року спірна земельна ділянка незаконно вибула з державної власності.

При цьому місцевим господарським судом прийнято до уваги, що спірна земельна ділянка є власністю Українського народу, правовідносини, пов'язані із вибуттям земель із державної чи комунальної власності становлять "суспільний", "публічний" інтерес, який полягає у відновленні становища, яке існувало до порушення права.

З огляду на зазначене та враховуючи, що чинним законодавством не передбачено переліку підстав, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності і дане питання віднесено до виключної компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, місцевий господарський суд дійшов висновку, про визнання поважними причин пропуску Прокурором строку позовної давності при звернені до суду з даними позовом.

Відповідач 1 не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 3, а.с. 3-8), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив суд рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Відповідач 1 звертає увагу апеляційного суду на те, що станом на час винесення Відповідачем 2 оскаржуваного рішення від 22 березня 2006 року Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення Відповідачу 1 та на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення Відповідач 1 був та залишається на сьогоднішній день власником будівель та споруд, що розташовані на земельній ділянці, а тому продаж вказаної земельної ділянки здійснено у повній відповідності до чинного на той час законодавства. Також, апелянт звертає увагу, що за рішенням № 902/405/17 лише частини пансіонату Ластівка перебуває у власності держави Україна, решта ж частини перебуває у власності Відповідача 1.

Також, апелянт в своїй апеляційній скарзі акцентує увагу на тому, що у відзиві на позовну заяву ним було заявлено про застосування строків позовної давності до позовних вимог. При цьому, на його переконання, судом першої інстанції не наведено жодного обгрунування під ставності поновлення строку позовної давності, окрім втручання держави в право власності особи. І це притому, що позовна заява Прокурора не містить взагалі такої вимоги, як припинення права власності Відповідача 1 на земельну ділянку з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14 січня 2019 року (том 3, а.с. 2) відкрито апеляційне провадження у справі № 902/194/18 за апеляційною скаргою Відповідача 1. Запропоновано учасникам по справі протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив.

25 січня 2019 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача 1 (том 3, а.с. 32-34). Третя особа зазначила, що державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Відповідно до частини 2 статті 26 закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Тому, на переконання Третьої особи вирішення питання, яке є предметом апеляційної скарги, не відноситься до компетенції Третьої особи.

28 січня 2019 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив Прокурора на апеляційну скаргу Відповідача 1 (том 3, а.с. 38-45), в котрому просив апеляційну скаргу Відповідача 1 залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін. Прокурор наголосив, що з огляду на те, що спірні обєкти нерухомості вибули із володіння держави поза її волею, повернення майна у власність Держави відповідало приписам статті 392 Цивільного кодексу України та статті 16 Цивільного кодексу України щодо способів захисту Позивачем своїх прав, як власника майна, у разі їх невизнання чи оспорювання Відповідачами. Застосування судами такого способу захисту прав Позивача не породжує у нього права власності, як нового права, а лише підтверджує належне Позивачу право власності, яке набуте ним на законних підставах, однак, з тих чи інших причин оспорюється іншими особами.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28 січня 2019 року розгляд справи призначено на 13 лютого 2019 року о 14:30 год.

6 лютого 2019 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Відповідача 1 про проведення судового засідання у режимі відеоконференції (том 3, а.с. 65-66).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 6 лютого 2019 року було задоволено клопотання Відповідача 1 про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції та призначено розгляд справи № 902/194/18 в режимі відео конференції в приміщенні Господарського суду міста Києва.

6 лютого 2019 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли від Відповідача 1 письмові заперечення на відзив Прокурора (том 4, а.с. 75-77), в котрих Відповідач 1 зазначив, що в матеріалах справи міститься Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 6 липня 2018 року, у відповідності до цієї інформації реєстрація права власності на частину будівель та споруд за адресою: Вінницький район, смт. Стрижавка, вул. Туристична, буд. 2,4 за державою Україною в особі Фонду державного майна відбулася 21 червня 2018 року, при цьому, докази реєстрації права власності за державою Україна на зазначені будівлі та споруди до 21 червня 2018 року в матеріалах справи відсутні.

В судове засідання від 13 лютого 2019 року представники Позивача, Відповідача 2 та Третьої особи не зявилися.

З наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що сторони були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання судом вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, що вказує на те, що ухвалою суду від 6 лютого 2019 року явка сторін обов'язковою не визнавалась.

Відтак, дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників Позивача, Відповідача 2, Третьої особи оскільки останні не скористались своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим, суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

В судовому засіданні від 13 лютого 2019 року, яке відбулося в режимі відео конференції, представник Відповідача 1 підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній наголосив, що судовим рішення по справі № 902/405/17 було визнано право власності лише на частину нерухомого майна, котре розташовано на спірній земельній ділянці, частина ж майна залишилася у власності Відповідача 1, просив суд задоволити апеляційну скаргу, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Прокурора.

В судовому засіданні від 13 лютого 2019 року Прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги, та зазначив, що оскільки майно належить державі, то й спірна ділянка під ним теж відноситься до державної форми власності, просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Відповідача 1, а оскаржуване рішення просив залишити без змін.

Заслухавши пояснення Прокурора, Відповідача 1, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення слід залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що в травні 2017 року Прокурором подано до Господарського суду Вінницької області позов (в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Виконавчого комітету Стрижавської селищної ради, Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця та до Відповідача 10) про визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Стрижавської селищної ради № 190 від 31 жовтня 2002 року Про видачу свідоцтва на право власності на пансіонат з лікуванням Ластівка, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності від 5 листопада 2002 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 грудня 2004 року та визнання права власності на пансіонат з лікуванням Ластівка за державою Україна.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 1 червня 2017 року в справі № 902/405/17, яке набрало законної сили 20 червня 2017 року, позов Прокурора задоволено в повному обсязі.

Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Відповідача 2 № 190 від 31 жовтня 2002 року Про видачу свідоцтва на право власності на пансіонат з лікуванням Ластівка та скасовано свідоцтво про право власності на пансіонат з лікуванням Ластівка від 5 листопада 2002 року в частині оформлення права власності на спальний корпус з адмінкорпусом літ "2" площею 3593,9 кв. м; будиночок № 40 літ "22" площею 146,0 кв. м; будиночок № 41 літ "21" площею 139,1 кв. м; будиночок № 42 літ "19" площею 75,6 кв. м; будиночок № 43 літ "20" площею 157,2 кв. м; будиночок № 44 літ "23" площею 161,4 кв. м; їдальню з господарським корпусом літ "16" площею 1141,8 кв.м; прохідну з прибудовами літ "1" площею 20,8 кв. м; бар-сауну літ "28" площею 294,3 кв. м; свинарники літ "30", літ "41", літ "42"; котельню з прибудовами літ "35" площею 394,5 кв. м; склад літ "33" площею 206,3 кв. м; склад літ "40" площею 338,4 кв. м; столярну майстерню літ "44" площею 136,4 кв. м; огорожу ж/б №48-51; пожежну ємність літ "47"; свердловину літ "46-1"; водонапірну башту літ "46", які знаходяться у смт Стрижавка по вул. Туристичній, № 2, № 4, видані Відповідачем 2.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між Вінницьким обласним закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіях Вінницятурист та Відповідачем 1 від 15 грудня 2004 року, в частині купівлі-продажу: спального корпусу з адмінкорпусом літ "2" площею 3593,9 кв. м; будиночок № 40 літ "22" площею 146,0 кв. м; будиночок №41 літ "21" площею 139,1 кв. м; будиночок №42 літ "19" площею 75,6 кв. м; будиночок № 43 літ "20" площею 157,2 кв. м; будиночок №44 літ "23" площею 161,4 кв. м; їдальню з господарським корпусом літ "16" площею 1141,8 кв.м; прохідну з прибудовами літ "1" площею 20,8 кв. м; бар-сауну літ "28" площею 294,3 кв. м; свинарники літ "30", літ "41", літ "42"; котельню з прибудовами літ "35" площею 394,5 кв. м; склад літ "33" площею 206,3 кв. м; склад літ "40" площею 338,4 кв. м; столярну майстерню літ "44" площею 136,4 кв. м; огорожу ж/б №48-51; пожежну ємність літ "47"; свердловину літ "46-1"; водонапірну башту літ "46". Визнано право власності держави Україна на будівлі пансіонату з лікуванням Ластівка, які знаходяться у смт Стрижавка Вінницького: району по вул. Туристичній, № 2, 4, зокрема на: спальний корпус з адмінкорпусом літ "2" площею 3593,9 кв. м; будиночок №40 літ "22" площею 146,0 кв. м; будиночок №41 літ "21" площею 139,1 кв. м; будиночок №42 літ "19" площею 75,6 кв. м; будиночок № 43 літ "20" площею 157,2 кв. м; будиночок №44 літ "23" площею 161,4 кв. м; їдальню з господарським корпусом літ "16" площею 1141,8 кв.м; прохідну з прибудовами літ "1" площею 20,8 кв. м; бар-сауну літ "28" площею 294,3 кв. м; свинарники літ "30", літ "41", літ "42"; котельню з прибудовами літ "35" площею 394,5 кв. м; склад літ "33" площею 206,3 кв. м; склад літ "40" площею 338,4 кв. м; столярну майстерню літ "44" площею 136,4 кв. м; огорожу ж/б №48-51; пожежну ємність літ "47"; свердловину літ "46-1"; водонапірну башту літ "46".

Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

За змістом частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів констатує, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиційне значення для господарського суду має й вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, якщо господарський суд розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльність особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, і лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

З огляду на зазначені приписи, наведені вище обставини, встановлені в справі № 902/405/17 не потребують доказування при розгляді даної справи.

Так, дослідивши рішення Господарського суду Вінницької області від 1 червня 2017 року в справі № 902/405/17, вбачається, що в ньому були встановлені наступні обставини:

В 1974 році було розпочато будівництво пансіонату з лікуванням Ластівка по вул. Туристичній, №№2,4, смт. Стрижавка Вінницького району.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької районної ради народних депутатів №244 від 24 липня 1987 року затверджено акт державної комісії про приймання в експлуатацію спального корпусу на 186 місць та клубу на 300 місць (літ "2" площею 3593,9 кв.м.) турбази Ластівка.

В подальшому рішенням виконавчого комітету Вінницької районної ради народних депутатів №269 від 28 серпня 1987 року надано дозвіл Обласній раді по туризму та екскурсіях виготовити проектно-кошторисну документацію з послідуючою реконструкцією і розширенням до 950 місць за рахунок земель туризму.

Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи №2538 на пансіонат з лікуванням Ластівка, впродовж 1974-1990 років побудовано ще 19 будівель пансіонату, що також підтверджується довідкою про балансову вартість будівель і споруд пансіонату з лікуванням Ластівка від 20 лютого 1987 року.

31 жовтня 2002 року Виконавчим комітетом Стрижавської селищної ради прийнято рішення №190 Про видачу свідоцтва про право колективної власності на пансіонат з лікуванням Ластівка Вінницькому обласному закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях Вінницятурист на нерухоме майно - пансіонату з лікуванням Ластівка (по вул.Туристичній, №2, № 4, смт. Стрижавка Вінницького району).

На підставі вказаного рішення, 5 листопада 2002 року Вінницькому обласному закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях Вінницятурист видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно пансіонату з лікуванням Ластівка по вул.Туристичній, №2, №4, смт. Стрижавка Вінницького району, а саме на:

прохідну з прибудовами літ "1" площею 20,8 кв.м, спальний корпус з адмінкорпусом літ "2 площею 3593,9 кв.м, магазин літ "3" площею 75,3 кв.м, будинок літ "5" площею 53,2 кв.м, магазин літ "8" площею 61,8 кв.м, будиночок літ "9" площею 61,0 кв.м, будиночок літ "10" площею 61,4 кв.м, будиночок літ "11" площею 60,0 кв. м, будиночок літ "12" площею 61,1 кв. м, будиночок літ "13" площею 61,9 кв. м, господарську будівлю літ "14, площею 49,3 кв. м, альтанку літ "15", їдальню з господарським корпусом літ "16" площею 1141,8 кв. м, будиночок літ "19" площею 75,6 кв. м, будиночок літ "20" площею 157,2 кв. м, будиночок літ "21" площею 139,1 кв. м, будиночок літ "22" площею 146,0 кв.м, будиночок літ "23" площею 161,4 кв. м, склад-майстерню літ "24" площею 344,2 кв. м, танцмайданчик літ "27", бар-сауну літ "28" площею 294,3 кв. м, склад з підвалом літ "31" площею 289,9 кв. м, склад з овочесховищем "32" площею 289,8 кв. м, склад літ "33" площею 206,3 кв. м, котельню з прибудовами літ "35" площею 394,5 кв. м, медпункт літ "38" площею 311,2 кв.м, гараж літ "39" площею 177,4 кв.м, склад літ "40" площею 338,4 кв. м, побутову будівлю літ "43" площею 90,7 кв. м, столярну майстерню літ "44" площею 136,4 кв. м, прохідну літ "45" площею 31,0 кв. м, КПП літ "52" площею 120,4 кв. м, прохідну літ "53" площею 46,7 кв. м, мийку літ "54" площею 10,4 кв.м, стоянку літ "56" площею 463,1 кв.м, автостоянку з адмінкорпусом літ "57" площею 572,1 кв. м, бокси літ "58" площею 333,9 кв. м, склад нафтопродуктів літ "60" площею 11,5 кв.м, операторську літ "61" площею 16,2 кв.м, склад масел літ "62" площею 35,6 кв. м; на споруди: водонапірну башту літ "46", пожарну ємність літ "47", огорожу №48-51, свердловину літ "46-1", огорожу №63-65; на споруди: басейн літ "17", транспідстанцію літ "59", господарські будівлі (незакінчене будівництво) літ "25", електрощитову "25", вбиральню літ "29", навіс літ "34", навіс літ "36", навіс літ "37", навіс літ "37-1", навіс літ "39-1", свинарник літ "30", свинарник літ "41", свинарник "42", альтанку літ "55", господарську будівлю літ "66", господарську будівлю літ "66-1", господарську будівлю літ "67", фундамент літ 67-1, санвузол 68, навіс №1-2, навіс №7-1.

18 листопада 2002 року Державним обласним комунальним підприємством Вінницьке обласне об'єднань бюро технічної інвентаризації Вінницькому обласному закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях Вінницятурист видано реєстраційне посвідчення про реєстрацію зазначених об'єктів нерухомого майна.

Згідно реєстраційного посвідчення на об'єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, виданого комунальним підприємством Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації, 47/50 частин будинковолодіння по Туристичній, 2, 4 у смт Стрижавка Вінницького району загальною площею 9086,9 кв.м. зареєстровано на праві приватної власності за Відповідачем 1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2004 року.

Згідно пункту 1.1 Договору купівлі-продажу продавець (Вінницьке обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях Вінницятурист) передав у власність (продав), а Відповідач 1 набув у власність (купив) частину будівель та споруд пансіонату з лікуванням Ластівка (по вул. Туристичній, №2, №4, смт Стрижавка Вінницького району, що становить 47/50 частин будинковолодіння загальною площею 9086,9 кв. м.).

В пункті 1.2 Договору зазначено, що нерухомість, яка відчужується, належить продавцеві на підставі свідоцтва про право власності пансіонату з лікуванням Ластівка від 5 листопада 2002 року, виданого на підставі рішення виконкому Відповідача 2 за №190 від 31 жовтня 2002 року, зареєстрованого в КП Вінницьке обласне об'єднань бюро технічної інвентаризації 18 листопада 2002 року за номером №24.

Відповідно до пункту 1.3 Договору, земельна ділянка, на якій розташовані частина будівель та споруд пансіонату з лікуванням Ластівка, що відчужуються за цим Договором знаходиться у продавця в користуванні згідно Державного акта на право постійного користування землею, виданого 9 березня 2000 року на підставі рішення Стрижавської селищної ради народних депутатів 10 сесії 23 скликання 22 липня 1999 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 13 вересня 2004 року за №28.

Задовольняючи позовні вимоги у справі № 902/405/17 місцевий господарський суд виходив з того, що виконавчим комітетом Відповідача 2 та Закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця не надано доказів на підтвердження права власності вказаного товариства на об'єкти нерухомого майна, або будь-яких правовстановчих документів, на підставі яких прийнято рішення виконавчого комітету Відповідача 2 №190 від 31 жовтня 2002 року.

Між тим, на виконання постанови ОСОБА_3 Міністрів охорони здоров'я УРСР №606 від 23 квітня 1960 року Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР, усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язано було передати у строк до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок.

Згідно з пунктом 2 постанови ОСОБА_3 Міністрів охорони здоров'я УРСР № 606, майно передавалося профспілковим організаціям у відання.

Відповідно до постанови Верховної ОСОБА_3 України Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України від 10 квітня 1992 року № 2268-ХП майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, передані тимчасово Фонду державного майна.

Постановою Верховної ОСОБА_3 України від 4 лютого 1994 року Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Згідно із пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) від 5 листопада 1991 року № 311, яка прийнята на виконання постанов Верховної ОСОБА_3 УРСР Про порядок введення в дію Закону Української РСР Про місцеві ОСОБА_3 народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування від 8 грудня 1990 року, Про введення в дію Закону Української РСР Про власність від 26 березня 1991 року, затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Встановлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Аналіз вищевказаного призвело суд до висновку, що усе майно, що перебувало на балансі загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, в тому числі й на рахунку профспілок України, на час розмежування державної та комунальної власності, на даний час є загальнодержавною власністю незалежно від часу його створення (забудови нерухомого майна).

Таким чином, рішення виконавчого комітету Відповідача 2 №190 від 31 жовтня 2002 року Про видачу свідоцтва на право власності на пансіонат з лікуванням Ластівка від 5 листопада 2002 року, видане Відповідачем 2, суперечать вищезазначеним нормативно-правовим акти та законодавству щодо права власності держави Україна після розпаду СРСР, оскільки прийняті за відсутності правовстановлюючих документів, які підтверджували б право власності Вінницького обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях Вінницятурист на вказане майно.

З огляду на що, право власності держави Україна після розпаду СРСР, історії створення спірного майна та створення ПАТ Укрпрофтур, з проголошенням незалежності України 24 серпня 1991 року право власності на майно набула держава, тому відповідно до постанови Верховної ради України №2268ХІІ від 10 квітня 1992 року та №3943-ХІІ від 1 лютого 1994 року орган, якому надані повноваження прийняти та розпоряджатись спірним об'єктом до визначення суб'єктів його права, є Фонд державного майна України.

Відтак, майно не могло перейти у власність Федерації незалежних профспілок України, яке згодом остання передала до статутного фонду Українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіям Укрпрофтур, оскільки майно перейшло у державну власність відповідно до вищезазначених положень нормативно-правових актів.

Докази, які б вказували на наявність згоди державних органів, уповноважених управляти державним майном, на передачу у власність Вінницькому обласному закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях Вінницятурист спірного нерухомого майна, як і доказів, які б вказували про належність означеного майна до майна профспілкових організацій, відсутні.

Отже, усе майно, передане до статутного фонду закритого акціонерного товариства Укрпрофоздоровниця, зокрема і пансіонату з лікуванням Ластівка по вул.Туристичній, №2,№ 4, смт Стрижавка Вінницького району, є державною власністю.

Поряд з цим, рішенням 25 сесії 4 скликання від 20 січня 2005 року Відповідача 2 Про погодження надання у власність Відповідача 1 земельної ділянки шляхом викупу на території селищної ради погоджено надання дозволу Відповідачу 1 на виготовлення проекту землеустрою щодо оформлення права власності на земельну ділянку шляхом викупу загальною площею 12,2868 га по вул. Туристична 2/4 для реконструкції готельного комплексу за рахунок земель Вінницького обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях Вінницятурист - пансіонату з лікування Ластівка в межах населеного пункту. Включено земельну ділянку площею 12,2868 по вул. Туристична, 2/4 до переліку земельних ділянок, що підлягають продажу в 2005 році. (том 1, а.с. 131)

Рішенням виконавчого комітету Відповідача 2 № 404 від 24 листопада 2005 року Про присвоєння поштової адреси Відповідачу 1 присвоєно поштову адресу Відповідачу 1: вул. Туристична, 4 смт. Стрижавка (том 1, а.с. 119)

Рішення 32 сесії 4 скликання Відповідача 2 № 09 від 21 грудня 2005 року Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з подальшим правом викупу Відповідачу 1, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність Відповідачу 1 з подальшим правом викупу загальною площею 12,4432 га, в тому числі: 0,8695 га - під будівлями; 1,73 га - під проїздами, проходами та площадками; 9,4656га - під зеленими насадженнями загального користування; 0,3778га - під спортивними майданчиками, за рахунок земель Вінницького обласного ЗАТ по туризму та екскурсіях Вінницятурист - пансіонату з лікуванням Ластівка для рекреаційних потреб - реконструкції та будівництва туристично-готельного комплексу по вул. Туристична № 4, в межах населеного пункту. Включено земельну ділянку загальною площею 12,4432 по вул. Туристична, №4 до переліку земельних ділянок що підлягають продажу в 2006 році, та надано дозвіл Відповідачу 1 на проведення експертної оцінки даної земельної ділянки для подальшого оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки в межах населеного пункту (том 1, а.с. 45).

Рішенням 36 сесії 4 скликання Відповідача 2 від 22 березня 2006 року Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення Відповідачу 1 погоджено звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки несільськогосподарського призначення, що розташована по вул. Туристична, 4 в смт. Стрижавка Вінинцького району Вінницької області. Затверджено вартість земельної ділянки в розмірі 1 244 320 грн на підставі експертної грошової оцінки (висновок землевпорядної експертизи від 2 лютого 2006 року № 143-06). Вирішено продати Відповідачу 1 земельну ділянку загальною площею 12,4432 га за 1 244 320 грн для рекреаційного використання обслуговування пансіонату з лікування Ластівка, що розташована за адресою: вул. Туристична, 4 в смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області, в межах населеного пункту ( том 1, а.с. 121).

На підставі зазначеного рішення 5 травня 2006 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення (надалі Договір; том 1, а.с. 39-40).

За умовами пункту 1 Договору, Відповідач 2 продав, а Відповідач 1 купив земельну ділянку площею 12,4432 га несільськогосподарського призначення, з яких під будівлями - 0,8695 га; під проїздами, площадками, проходами - 1,7303 га; під зеленими насадженнями - 9,4645 га; під спортивними майданчиками - 0,3778 га. Кадастровий номер земельної ділянки - :02:010:0067.

Відповідно до пункту 1.2 Договору, місце розташування земельної ділянки: смт. Стрижавка, вул. Туристична, 4, територія Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області в межах населеного пункту.

У відповідності до пункту 1.3 Договору, призначення земельної ділянки - для рекреаційних потреб - реконструкція туристично-готельного комплексу.

Пунктом 1.5 Договору визначено, що право власності на земельну ділянку виникає у Відповідача 1 після одержання ним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Як визначено пунктом 1.6 Договору, на земельній ділянці розташовані будівлі та споруди пансіонату з лікуванням Ластівка, які належать Відповідачу 2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_2 15 грудня 2004 року в реєстрі за № 7047, та зареєстрованого КП Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації 31 січня 2005 року за реєстровим № 24 реєстрової справи № 50.

В силу дії пункту 2.1 Договору, продаж земельної ділянки проводиться за 1 244 320 грн, які Відповідач 1 повністю сплатив Відповідачу 2 до підписання цього Договору (том 1, а.с. 61,62)

Відповідач 1 оформив своє право власності на земельну ділянку, площею 12,4432 га, що розташована в смт. Стрижавка, вул. Туристична, 4, Вінницького району Вінницької області, кадастровий номер :02:010:0067, що посвідчено Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ВН № 080444 від 12 липня 2006 року (том 1, а.с. 63, 175).

Прокурор зважаючи на усі описані вище, на його думку, порушення щодо передачі земельної ділянки у власність Відповідача 1 та на обставини, встановленні рішенням місцевого господарського суду в справі № 902/405/17, звернувся до суду з позовом в інтересах Позивача про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору, визнання недійсним державного акту та скасування державної реєстрації.

При цьому, Прокурор в своїй позовній заяві зазначив, що оскільки судове рішення в справі № 902/405/17, яким визнано недійсним правочин щодо нерухомого майна та підтверджено право власності держави на обєкти нерухомості, прийнято 1 червня 2017 року, то й відповідно і про порушення своїх прав Позивач міг дізнатися лише з цього моменту. Про зміст договору купівлі-продажу земельної ділянки від 5 травня 2006 року та порушення законодавства при його укладенні і Прокурор і Позивач дізналися лише після надходження 26 січня 2018 року на адресу Прокуратури технічної документації із землеустрою щодо спірної земельної ділянки, яка у томі числі містила договір купівлі-продажу земельної ділянки від 5 травня 2006 року. Саме тому, Прокурор враховуючи вищеописане вважає, що Позивачем не пропущено передбачений законом строк на звернення до суду за захистом порушеного права (том 1, а.с. 192-193).

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 1 статті 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до статті 27 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, до компетенції сільських, селищних та міських рад належать питання регулювання земельних відносин, прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна.

Приймаючи оскаржуване рішення 6 сесії 4 скликання від 22 березня 2006 року Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення Відповідачу 1 Відповідач 2 керувався статтями 12, 127, 128 Земельного кодексу України та пунктом 12 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України.

Статтею 12 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення правовідносин), встановлено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить: а) розпорядження землями територіальних громад; в) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 12 Розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення правовідносин), до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), покладено на відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

За змістом статті 127 Земельного кодексу України (у редакції чинній на час виникнення правовідносин) органи державної влади та органи місцевого самоврядування і державні органи приватизації відповідно до їх повноважень здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності громадянам та юридичним особам, які мають право на набуття земельних ділянок у власність, а також іноземним державам відповідно до цього Кодексу. Продаж земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам здійснюється на конкурентних засадах (аукціон, конкурс), крім викупу земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що є власністю покупців цих ділянок.

Розглядаючи позовну вимогу Прокурора щодо визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 із посиланням на обставини встановлені в рішенні № 902/405/17, саме в правовому полі нормативно-правового регулювання визнання незаконним актів прямої дії, колегія суддів акцентує увагу на тому, що вирішуючи спори про визнання незаконними акти органів місцевого самоврядування, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання незаконними таких актів на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Зважаючи на те, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення Відповідачем 2 від 22 березня 2006 року за Відповідачем 1 було зареєстровано 47/50 часток об'єкту нерухомого майна (що розташоване по вул. Туристичній, 2, 4 у смт. Стрижавка Вінницького району) загальною площею 9086,9 кв. м, Відповідачем 1 прийнято рішення про відчуження спірної земельної ділянки за процедурою укладення договору - купівлі продажу без проведення аукціону чи конкурсу.

Разом з тим, рішенням Господарського суду Вінницької області від 1 червня 2017 року в справі № 902/405/17 (що набрало законної сили) визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між Вінницьким обласним ЗАТ по туризму та екскурсіях Вінницятурист та Відповідачем 1 від 15 грудня 2004 року на спірні в справі № 902/405/17 об'єкти нерухомого майна.

Підставою для визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним стало те, що рішення виконавчого комітету Відповідача 2 № 190 від 31 жовтня 2002 року Про видачу свідоцтва на право власності на пансіонат з лікуванням Ластівка від 5 листопада 2002 року суперечить нормативно-правовим актам та законодавству щодо права власності Держави Україна на спірні об'єкти нерухомості після розпаду СРСР, оскільки прийняте за відсутності правовстановлюючих документів, які підтверджували б право власності Вінницького обласного закритого акціонерного товариства по туризмі та екскурсіях Вінницятурист на майно, яке було відчужено останнім за оспорюваним у справі № 902/405/17 правочином.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що майно не могло перейти у власність Федерації незалежних профспілок України, яке згодом остання передала до статутного фонду Українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіям "Укрпрофтур", оскільки означене майно перейшло у державну власність. Отже, усе майно, передане до статутного фонду закритого акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця", зокрема, і пансіонату з лікуванням "Ластівка" (по вул.Туристичній, №2,№4, смт Стрижавка Вінницького району) є державною власністю.

Як уже встановлено вище в даній судовій постанові, з огляду на те, що спірні у справі № 902/405/17 об'єкти нерухомого майна вибули з державної власності, і таке вибуття було незаконне, судом визнано право власності держави Україна на будівлі пансіонату з лікуванням "Ластівка", які знаходяться у смт. Стрижавка Вінницького: району по вул. Туристичній, № 2, 4, зокрема на: спальний корпус з адмінкорпусом літ "2" площею 3593,9 кв. м; будиночок №40 літ "22" площею 146,0 кв. м; будиночок №41 літ "21" площею 139,1 кв. м; будиночок №42 літ "19" площею 75,6 кв. м; будиночок № 43 літ "20" площею 157,2 кв. м; будиночок №44 літ "23" площею 161,4 кв. м; їдальню з господарським корпусом літ "16" площею 1141,8 кв.м; прохідну з прибудовами літ "1" площею 20,8 кв. м; бар-сауну літ "28" площею 294,3 кв. м; свинарники літ "30", літ "41", літ "42"; котельню з прибудовами літ "35" площею 394,5 кв. м; склад літ "33" площею 206,3 кв. м; склад літ "40" площею 338,4 кв. м; столярну майстерню літ "44" площею 136,4 кв. м; огорожу ж/б №48-51; пожежну ємність літ "47"; свердловину літ "46-1"; водонапірну башту літ "46".

Що ж стосується посилання Відповідача 1, як на заперечення позовних вимоги Прокурора та підставність набуття ним права власності на спірну земельну ділянку, на положення статті 127 Земельного кодексу України та статті 377 Земельного кодексу України, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Враховуючи факт визнання рішенням Господарського суду Вінницької області від 1 червня 2017 року в справі № 902/405/17 частково недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між Вінницьким обласним закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіях Вінницятурист та Відповідачем 1, колегія суддів дійшла висновку, що до Відповідача 1 не могло перейти будь-яке право на земельну ділянку саме відповідно до статті 120 Земельного Кодексу України внаслідок відсутності такого права у попереднього фактичного користувача.

Окрім того, зважаючи, що майно пансіонату з лікуванням "Ластівка" по вул.Туристичній, №№2,4, смт. Стрижавка Вінницького району, до прийняття оскаржуваного у справі № 902/405/17 рішення, перебувало у державній власності, відповідно і земельні ділянки, на яких розташоване дане майно, перебували у власності держави, а тому могли бути відчужені виключно за згодою власника.

Відповідно до статті 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до статті 393 Цивільного Кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Приписами статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Враховуючи невідповідність оспорюваного рішення Відповідача 2 вищеописаним вимогам закону в площинні доведеності факту порушення оспорюваним рішенням вимог закону, прав та інтересів Позивача (як розпорядника спірною земельною ділянкою в силу закону) в контексті доведеності факту порушення таким рішенням законних прав та інтересів держави у частині користування спірною земельною ділянкою, судова колегія дійшла висновку про задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 від 22 березня 2006 року Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення Відповідачу 1.

Дане рішення було прийнято місцевим господарським судом, а відтак, Північно-західний апеляційний господарський суд залишає без змін судове рішення в цій частині.

Що ж стосується позовних вимог Прокурора про визнання недійним договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 5 травня 2006 року, укладеного між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу ОСОБА_2, реєстровий номер 2863.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин повинен бути спрямований на настання реальних наслідків.

Колегія суддів констатує, що вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

При цьому, суперечність договору актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним договором (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного договору всупереч змісту чи суті правовідносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного Кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Враховуючи те, що даним судовим рішення було визнано незаконним та скасовано рішення Відповідача 2 від 22 березня 2006 року, і враховуючи ту обставину, що договір купівлі - продажу земельної ділянки повинен укладатися тільки на підставі законного та дійсного рішення органу місцевого самоврядування (частини 6 стаття 128 Земельного кодексу України), колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову в частині визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі - продажу земельної ділянки від 22 березня 2006 року.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак колегія суду залишає без змін оспорюване рішення і в цій частині.

Що ж стосується позовної вимоги про визнання недійсним державного акту серії ВН № 080444 від 12 липня 2006 року про право власності на земельну ділянку, виданого Відповідачу 1, на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0067 площею 12,4432 га (що знаходиться за адресою: вул. Туристична, 4, смт. Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область) то колегія суддів зауважує наступне.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий.

Дана правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України в справі № 6-67цс14.

При цьому колегією суддів приймається до уваги те, що судам підсудні справи з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Враховуючи те, що апеляційним господарським судом в даній постанові було визнано незаконним та скасовано рішення Відповідача 2 від 22 березня 2006 року Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення Відповідачу 1, а також визнано недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки від 5 травня 2006 року, а відтак відпали правові підставі для видання Державного акта, колегія суддів дійшла висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог в частині визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 080444 від 12 липня 2006 року.

Дане рішення було прийнято місцевим господарським судом, а відтак у Північно-західного апеляційного господарського суду відсутні правові підстави для скасування судового рішення в цій частині.

Що ж стосується позовних вимог в частині скасування державної реєстрації, то колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до статті 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації.

Підставою для реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності Відповідача 1 на земельну ділянку площею 12,4432 га, кадастровий номер :02:010:0067 місцезнаходження якої за адресою: вул. Туристична, 4, смт. Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область був Договір купівлі - продажу від 5 червня 2006 року (котрий визнаний недійсний з підстав описаних вище в даній судовій постанові).

Розглядаючи дані позовні вимоги в правому полі статтей 216, 236 Цивільного Кодексу України в площинні недійсності договору купівлі - продажу від 5 червня 2006 року, який передував вчиненню реєстраційних дій та зважаючи на похідний характер даних позовних вимог (він вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування свідоцтва), колегія суддів прийшла до висновку, що державна реєстрація права власності Відповідача 2 на земельну ділянку площею 12,4432 га, кадастровий номер :02:010:0067 підлягає скасуванню, а позовні вимоги у цій частині задоволенню.

Дане рішення було прийнято місцевим господарським судом, а відтак у Північно-західного апеляційного господарського суду відсутні правові підстави для скасування судового рішення в цій частині.

Окрім того, судова колегія не погоджується з доводами Відповідача 1 що, з огляду на реєстрацію права власності на частину будівель пансіонату з лікуванням Ластівка за Вінницькою обласною державною адміністрацію саме Вінницька районна державна адміністрація є неналежним Позивачем по цій справі.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 296-р від 10 травня 2018 року нерухоме майно пансіонату з лікуванням Ластівка (по вул. Туристичній, 2,4 у смт. Стрижавка Вінницької області) за переліком згідно з додатком віднесено до сфери управління Вінницької обласної державної адміністрації.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, 22 серпня 2018 року проведено реєстрацію права власності за державою в особі Вінницької обласної державної адміністрації на будівлі пансіонату з лікуванням Ластівка загальною площею 6805,7 кв.м (том 2, а.с. 65-66).

При цьому колегія суддів звертає увагу, що Прокурором позов подано до прийняття Розпорядження № 296-р від 10 травня 2018 року та відповідно і державної реєстрації права власності.

Водночас, колегія суддів констатує, що зміна уповноваженого державою органу не змінює саме право держави, що підлягає захисту.

Окрім того, не заслуговують на увагу, заперечення Відповідача 1, наведені в апеляційній скарзі відносно того, що рішенням Господарського суду Вінницької області визнано право власності лише на частину нерухомого майна, решта ж майна перебуває на праві приватної власності у Відповідача 1. Адже земельна ділянка площеню 12, 4432 га, яка передана Відповідачу 1 у власність, як вбачається з Технічного паспорта (том 1, а.с. 58-60) мала форму власності на землю державну (та й залишається в послідуючому), і лише її незначна частина була зайнята під будівлями, а саме 0,8695 Га, вся інша її площа занята проїздними площадками і дворами, земельними насадженнями, що нівелює твердження апелянта відносного того, що спірна земельна ділянка зайнята нерухомим майном, котре належить Відповідачу 1 на праві приватної власності.

При цьому колегія апеляційного господарського суду наголошує на тому, що судому справі № 902/405/17 визнано недійсним рішення № 19 від 31 жовтня 2002 року та договір купівлі-продажу від 15 грудня 2004 року щодо продажу та видачі права власності на увесь існуючий на той момент пансіонат з лікування "Ластівка" і саме під нього виділялась спірна у цій справі земельна ділянка в розмірі 12,4432 Га, як цілісна земельна ділянка, що в свою чергу опосередковано вказує на неможливість здійснення іншого поділу саме в даній справі.

Водночас вищевказане опосередковано свідчить про те, що інші об'єкти про котрі вказує Відповідач 1, як такі що знаходяться на земельній ділянці на праві власності Відповідача 1 є новоствореними по відношенню до об'єктів, що передавалися в складі єдиного комплексу пансіонату з лікування "Ластівка", а тому і не могли входити в межі розгляду по справі № 902/405/17. В той же час, з огляду на порушення встановлені вище в даній справі, суд констатує, що наявність таких об'єктів апріорі не може призвести до рішення, що залишить за Відповідачем 1 право власності на державну землю (отриману ним в порушення законодавства поза волевиявленням власника - держави) виділену за оспорюваним у даній справі (№ 902/194/18) рішенням Відповідача 2 від 22 березня 2006 року, продану Відповідачу 2 (не власником) за договором купівлі-продажу від 5 травня 2006 року в загальній кількості 12,4432 Га (право власності на котру підтверджено оспорюваним в даній справі державним актом ВН № 080444 від 12 липня 2006 року, державну реєстрацію котрого проведено в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею

Крім того, колегія суддів зазначає, що Відповідач 1 не позбавлений права, саме у встановленому законом порядку набути відповідне право на земельну ділянку під належними його об'єктами нерухомого майна.

Що ж стосується доводів Відповідача 1, щодо того, що позовна заява не містить вимоги про припинення права власності, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними та необгрунтованими.

Оскільки, звернення Прокурора з такою вимогою не призвело б до бажаних результатів, з огляду на те, що оформленню права власності, тобто виданню Державного акта на земельну ділянку, передую ряд правових дій, котрі повинні вчинятися крок за кроком, починаючи з першопочаткової стадії набуття такої земельної ділянки, а саме звернення до органів місцевого самоврядування з вимогою про надання земельної ділянки у власність.

Відповідно Прокурор звернувся з позовними вимогами, котрі поетапно призвели Відповідача 1 до набуття ним права власності, а саме: про визнання незаконним рішення, про визнання недійнсим договру купівлі-продажу, визнання недійсним Державного акта і останнє - скасування державної реєстрації права власності.

Що ж стосується, поданої Відповідачем 1 заяви про застосування позовної давності до позовних вимог Прокурора (том 2, а.с. 171-172), то колегія суддів зауважує наступне.

Статтею 256 Цивільному кодексу України встановлено, що позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до положень статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України, передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів констатує, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України.

При цьому, якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Згідно вимог статті 267 Цивільного кодексу України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В заяві про уточнення заперечень проти позову Відповідач 2 наголошує, що Вінницька районна державна адміністрація була обізнана про вчинення правочину що стосується викупу земельної ділянки.

При цьому Прокурор та Позивач наполягають на тому, що оскільки судове рішення у справі № 902/405/17, яким визнано недійсним правочин щодо нерухомого майна, прийнято 1 червня 2017 року, то відповідно і про порушення своїх прав Позивач міг заявляти саме з цього моменту.

При цьому колегія суддів не погоджується з позицією Прокурора та Позивача з огляду на те, що матеріалами справи містять рішенням виконавчого комітету Відповідача 2 № 9 від 21 грудня 2005 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність Відповідача 1 з подальшим правом викупу.

До означеного рішення додано Акт обстеження земельної ділянки в натурі (на місцевості) що відводилася Відповідачу 1 від 21 жовтня 2005 року (том 1, а.с. 133), в якому вказано, що обстеження проведено на підставі рішення Відповідача 2 № 28 від 20 січня 2005 року та розпорядження Вінницької районної державної адміністрації Про створення постійної діючої комісії по обстеженню та вибору земельних ділянок на території Вінницького району № 373 від 20 квітня 2005 року. До того ж вказаний Акт підписано першим заступником голови Вінницької райдержадміністрації. Відтак, про вирішення питання щодо відчуження спірної земельної ділянки на користь Відповідача 1 Позивачу було відомо ще у 2005 році.

При цьому, жодних дій щодо оскарження рішення Відповідача 2 від 22 березня 2006 року та договору купівлі - продажу земельної ділянки від 5 травня 2006 року Позивачами не вживалось, а Прокурор звернувся до суду з даним позовом тільки в квітні 2018 року.

В той же час, розглядаючи заяву про застосування позовної давності суд зважає, що частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною ОСОБА_3 України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Стаття 6 Конвенції детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Приписами статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України застосовується судами України як частина національного законодавства.

Між тим розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", рішення від 21 лютого 1986 року в справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства") положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

За таких обставин, у даній справі "суспільним", "публічним" інтересом звернення Прокурора до суду з позовом про визнання недійсним Державного акту є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - незаконного вилучення земельної ділянки, з власності держави та з володіння законного користувача у приватну власність, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. "Суспільний", "публічний" інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибуло з такої власності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

В питаннях оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії").

Оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

При цьому, статтями 13, 14 Конституції України було визначено, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України, завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 Земельного кодексу України закріплює суб'єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на положення статті 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Статтею 122 Земельного кодексу України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.

Виходячи зі змісту статей 1, 2, 16 Закону України Про місцеві державні адміністрації, місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою. В межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечують виконання Конституції, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади вищого рівня, забезпечують законність і правопорядок, додержання прав і свобод громадян. Місцеві державні адміністрації в межах і формах, визначених Конституцією і законами України, вирішують питання використання землі та здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель, лісів.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє їм вільно володіти, користуватись та розпоряджатись такими землями відповідно до державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Отже на переконання колегії суддів правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як уже було встановлено вище в даній судовій постанові та в рішенні Господарського суду Вінницької області по справі № 902/405/17, за оспорюваним рішенням Відповідача 2 від 22 березня 2006 року, договором купівлі - продажу земельної ділянки від 05.05.2006 та відповідно Державним актом серії ВН № 080444, спірна земельна ділянка незаконно вибула з державної власності.

Приймаючи до уваги, що спірна земельна ділянка є власністю Українського народу, колегія суду приходить до висновку, що правовідносини, пов'язані із вибуттям земель із державної становлять "суспільний", "публічний" інтерес, який полягає у відновленні становища, яке існувало до порушення права.

Крім того, в даному випадку відповідно до статті 1 Першого протоколу не відбувається порушення принципу "пропорційності", оскільки зміст "суспільного", "публічного" інтересу у вимогах Прокурора, не дають підстав для висновку про порушення принципу "пропорційності".

З огляду на усе описане вище в даній судовій постанові та в розрізі того, що чинним законодавством не передбачено переліку підстав, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском позовної давності і дане питання віднесено до виключної компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, судова колегія вбачає підстави для визнання поважними причин пропуску Позивачем позовної давності при звернені до суду з даними позовом.

За таких обставин, судова колегія так як і суд першої інстанції прийшла до висновку, що заява Відповідача 1 про застосування позовної давності задоволенню не підлягає.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, колегія суддів приймає до уваги висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 липня 2006 року в справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги ОСОБА_3 Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи наведені Відповідачем 1 в апеляційній скарзі колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та усім вищеописаним в даному судовому рішенні.

З огляду на усе вищевисвітлене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог Прокурора, з підстава, наведених вище у даній судовій постанові, щодо визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак апеляційний господарський суд залишає оспорювань рішення без змін з огляду на його законність і обгрунтованість, а також те, що при прийнятті даної постанови, Північно західним апеляційним господарським судом не встановлено обставин, що б вказували на необхідність скасування даного рішення (в розумінні частини 4 статті 269 ГПК України).

Відтак, виносячи дану судову постанову та враховуючи те, що апеляційним господарським судом залишено без задоволення апеляційну скаргу Відповідача 1, апеляційний господарський суд, відповідно статті 129 ГПК України, залишає судовий збір за розгляд апеляційної скарги за Відповідачем 1.

Керуючись статтями 129, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Трест Київміськбуд-1" на рішення Господарського суду Вінницької області від 11 грудня 2018 року в справі № 902/194/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 11 грудня 2018 року в справі № 902/194/18 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу № 902/194/18 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.