ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

12.02.2019 м. ДніпроСправа № 904/163/19

За позовом Криворізької міської ради, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

до Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості в сумі 79 113 грн. 41 коп. за договором оренди земельної ділянки від 01.07.2011 № 3041

Суддя Рудь І.А.

Секретар судового засідання Кандиба Н.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, дов.№17/26/4308 від 28.12.2018, представник

від відповідача: ОСОБА_2, дов. №14-437 юр. від 20.12.2018, адвокат

ОСОБА_3:

Криворізька міська рада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом від 11.01.2019 № 1, в якому просить стягнути з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" заборгованість в сумі 79 113 грн. 41 коп., з яких: 66 647 грн. 30 коп. - заборгованість з орендної плати за земельну ділянку за періоди з 01.05.2017 по 19.12.2017 та з 01.01.2018 по 24.07.2018, 12 466 грн. 11 коп. - пеня за період з 01.07.2017 по 31.12.2018, відповідно до умов договору оренди земельної ділянки від 01.07.2011 № 3041.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань зі сплати орендної плати за договором.

Ухвалою господарського суду від 21.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 12.02.2019.

12.02.2019 відповідачем до суду подано клопотання про закриття провадження у справі, мотивоване тим, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, оскільки, на думку відповідача, є публічно - правовим, а також у зв'язку із відсутністю предмета спору.

В обґрунтування клопотання відповідач зазначає, що органи місцевого самоврядування, та позивач зокрема, не наділені повноваженнями звертатися до суду з позовами щодо вирішення спору стосовно стягнення заборгованості з орендної плати за користування земельними ділянками комунальної власності. Остання за своєю природою є податковим платежем, функції з контролю за сплатою якого, а також і з його стягнення, віднесено до виключної компетенції контролюючих (податкових) органів.

Крім того, стягнення заборгованості з орендної плати у судовому порядку допускається лише у випадку наявності податкового боргу з цього платежу, за умов направлення платникові податків податкової вимоги та її невиконання платником податків. Вказане свідчить і про те, що спір у даній справі стосується правильності нарахування та повноти сплати податкового платежу, а отже, підлягає вирішенню у порядку адміністративного, а не господарського судочинства.

Разом з тим, стверджує, що оскільки на сьогоднішній день у відповідача відсутній податковий борг, відтак, відсутні і будь-які правові підстави для ініціювання будь-якими органами, у тому числі й позивачем, процедур, спрямованих на стягнення з відповідача орендної плати, у якості нібито «заборгованості». Тобто предмет спору у даній справі відсутній, що є підставою для закриття провадження.

У засіданні 12.02.2019 представник позивача проти задоволення клопотання заперечував.

Господарський суд, розглянувши клопотання Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" про закриття провадження у справі, заслухавши пояснення представників сторін, не вбачає підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

За змістом ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобовязання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (п. 1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України).

Також за змістом п. 10 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди не розглядають справи у спорах про оскарження актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій.

Господарський суд зазначає, що спір у цій справі не відповідає ознакам та характеристикам публічно-правового спору з огляду на таке.

Так, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб'єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб'єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір. Аналогічну правову позицію викладено в раніше ухваленій постанові ОСОБА_4 Верховного ОСОБА_3 від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16.

У випадку, якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції та, відповідно, не повинен вирішуватися адміністративним судом.

Натомість визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Це положення узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 16 Закону України від 06.10.1998 № 161-XIV «Про оренду землі», згідно з яким укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому ЗК України, або за результатами аукціону.

З предмета та підстав позову, викладених у позовній заяві, вбачається, що суть спору полягає стягненні з відповідача заборгованості з орендної плати на умовах укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки від 01.07.2011 № 3041.

Ззгідно зі ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов'язані з орендою землі регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 21 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України.

Статтею 96 Земельного кодексу України передбачено, що землекористувачі зобов'язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до вимог договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що з моменту укладення між землекористувачем та органом місцевого самоврядування договору оренди землі припиняються адміністративні відносини між цими суб'єктами та в подальшому виникають договірні відносини, які характеризуються рівністю їх учасників та свободою договору. Такі ознаки притаманні цивільним правовідносинам (які з урахуванням суб'єктного складу можуть бути предметом судового розгляду у відповідному суді загальної юрисдикції або господарському суді), а не адміністративним.

Водночас, щодо тверджень відповідача із посиланням на норми Податкового кодексу України, господарський суд зазначає наступне.

Системний аналіз норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що орендна плата за земельну ділянку, яка перебуває в державній або в комунальній власності, має подвійну правову природу, оскільки, з одного боку, є передбаченим договором оренди землі платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (частина перша статті 21 Закону України "Про оренду землі", підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, далі - ПК України), з іншого - є однією з форм плати за землю як загальнодержавного податку нарівні із земельним податком (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України). Разом з тим підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є саме договір оренди такої земельної ділянки (частина друга статті 21 Закону України "Про оренду землі", пункт 288.1 статті 288 ПК України). У зв'язку з цим та оскільки орендну плату за землю орендар вносить орендодавцеві (стаття 21 Закону України "Про оренду землі", стаття 288 ПК України), то право на стягнення заборгованості з орендної плати має орендодавець шляхом звернення до відповідного господарського суду в установленому ГПК порядку.

Таким чином, за характером спірних правовідносин позов у повному обсязі відповідає категорії справ, визначених п. 1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, а відповідач дійшов помилкового висновку про те, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та про відсутність предмету спору за відсутності у відповідача податкового боргу.

Враховуючи вищевикладене, клопотання ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає.

У засіданні 12.02.2019 оголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

Керуючись ст. ст. 173, 234, 255 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

УХВАЛИВ :

В задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" про закриття провадження у справі відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

14.02.2019

Суддя ОСОБА_5