УХВАЛА

08 лютого 2019 року

м. Київ

Справа № 910/95/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Пількова К. М.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Служби автомобільних доріг у Київській області

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 у справі

за позовом Служби автомобільних доріг у Київській області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гаріліт"

про стягнення 9 930 743,21 грн,

ВСТАНОВИВ:

24.01.2019, що підтверджується відбитком штемпеля відділення поштового зв'язку на конверті, Служба автомобільних доріг у Київській області (далі - служба) звернулася безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 у справі № 910/95/18.

31.01.2019 зазначена касаційна скарга надійшла до Касаційного господарського суду.

Згідно зі статтею 288 Господарського процесуального кодексу України касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині 4 статті 293 цього Кодексу.

Як убачається із матеріалів касаційної скарги, предметом касаційного оскарження є постанова Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 у справі № 910/95/18, повний текст якої складено та підписано 29.12.2018, тому останній день строку, встановленого для оскарження зазначеної постанови у касаційному порядку, припадав на 18.01.2019.

У цьому разі скаржник звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 у справі № 910/95/18 лише 24.01.2019, підтвердженням чого є відбиток штемпеля відділення поштового зв'язку на конверті, в якому касаційна скарга надійшла на адресу суду, тобто поза межами процесуального строку на касаційне оскарження.

Водночас у касаційній скарзі служби викладено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 у справі № 910/95/18. Зокрема, скаржник послався на положення частини 2 статті 288 Господарського процесуального кодексу України та зазначив, що отримав повний текст постанови 04.01.2019. Інших доводів стосовно поновлення строку на касаційне оскарження скаржником не наведено.

Розглянувши це клопотання, суд дійшов висновку, що викладені скаржником підстави для поновлення процесуального строку не є поважними, виходячи із такого.

Як зазначалося, відповідно до положень частини 2 статті 288 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Як убачається із матеріалів справи, оскаржувану постанову Північного апеляційного господарського суду вручено скаржникові 03.01.2019, що підтверджується інформацією із сайту УДППЗ "Укрпошта", отриманою за номером поштового відправлення 041, зазначеним на конверті, в якому постанова надійшла на адресу скаржника та який додано до матеріалів касаційної скарги.

Отже, двадцятий день із 03.01.2019 (день вручення судового рішення) припадав на 23.01.2019, натомість із касаційною скаргою скаржник звернувся 24.01.2019.

Відповідно до частини 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними та пов'язані із дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що законодавець не установив обов'язок суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки у кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню.

Таким чином, для поновлення процесуального строку суд має з'ясувати наявність об'єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню зі скаргою на судове рішення, у зв'язку з чим заявник має довести суду наявність і непереборність таких обставин, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого встановлення законодавчо закріплених процесуальних строків.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд або ЄСПЛ) як джерело права.

При цьому відповідно до практики Суду одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, inter alia, який полягає у тому, що у разі винесення судом остаточного рішення у справі таке рішення не може бути піддано сумніву (див. рішення у справі Brumaresku v Romania [GC], № 28342/95, п. 61, ЄСПЛ 1999-VII).

Право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного здійснення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас, такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (див. пункти 22- 23 рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006, пункти 37- 38 рішення ЄСПЛ у справі "Мушта проти України" від 18.11.2010).

У пункті 41 рішення від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Суд наголосив, що "правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається наводити підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні у підставах для поновлення строків".

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного здійснення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28.10.1998, Reports 1998-VIII, с. 3255, § 45).

У справі "Устименко проти України" ЄСПЛ зазначив, що сама концепція "поважних причин" не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було навести причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Більше того, спосіб, у який положення статті 6 застосовуються до апеляційних і касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також слід брати до уваги норми внутрішнього законодавства та зважати на роль касаційних судів у них (див., наприклад, Monnel and Morris v. the United Kingdom, рішення від 02.03.1987, серія А, № 115, с. 22, § 56, а також Helmers v. Sweden, рішення від 29.10.1996, серія А, № 212-А, с.15, § 31); вимоги до прийнятності апеляції щодо суті закону мають бути більш суворими ніж для звичайної апеляційної скарги (Levages Prestations Services v. France, рішення від 23.10.1996, Reports 1996-V, с. 1544, § 45).

Наведені скаржником доводи про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження не дають достатніх підстав для визнання їх поважними, адже касаційну скаргу подано за межами двадцятиденного строку, визначеного частиною 2 статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 статті 292 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 288 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними.

Відповідно до частини 2 статті 174 Господарського процесуального кодексу України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

У зв'язку з тим, що підстави пропуску строку на касаційне оскарження визнано неповажними, а безпідставне поновлення такого строку є порушенням вимог пункту 1 статті 6 Конвенції, касаційну скаргу необхідно залишити без руху, а особі, яка її подала, надати строк для усунення зазначених недоліків шляхом наведення інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження та надання відповідних доказів на підтвердження таких підстав.

Ураховуючи викладене, касаційна скарга підлягає залишенню без руху на підставі частини 3 статті 292 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 174, 234, 235, 288, 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Служби автомобільних доріг у Київській області на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 у справі № 910/95/18 залишити без руху та надати скаржникові строк для усунення недоліків до 26 лютого 2019 року, але строк виконання цієї ухвали не може перевищувати десяти днів із дня вручення її скаржникові.

2. У разі невиконання вимог Верховного Суду касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута скаржникові без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

К .М. Пільков