ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2019 р. Справа №914/1925/18

Місто Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бонк Т.Б.

суддів Мирутенко О.Л.

ОСОБА_1

секретар судового засідання Борщ І.О.

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_2 (представник)

від відповідача - ОСОБА_3 (адвокат)

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 міська рада №2736 від 21.12.2018

на рішення господарського суду Львівської області від 29.11.2018 (головуючий суддя - Козак І.Б.), повний текст складено - 07.12.2018

у справі № 914/1925/18

за позовом ОСОБА_4 міська рада , м.Ходорів, Львівська область

до відповідача ТОВ ОСОБА_5 Буд Торг, м.Івано-Франківськ

про стягнення 1 828 804,18 грн. та зобовязання укласти договір оренди земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

короткий зміст вимог позову і рішення суду першої інстанції:

На розгляд господарського суду Львівської області ОСОБА_4 міською радою подано позов до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_5 БУД ТОРГ» про стягнення завданих збитків у сумі 1 828 804,18 грн. та зобов'язання укласти договір оренди земельної ділянки.

Рішенням суду першої інстанції у позові відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач набув право власності на будівлі, що знаходяться на земельній ділянці, право оренди на яку належало попередньому орендарю ТзОВ "ОСОБА_4 цукровий завод». Однак, позивачем не надано доказів припинення права оренди попереднього орендаря на спірну земельну ділянку, а саме: відсутні докази державної реєстрації Додаткової угоди від 11.12.2017р. про припинення дії договору оренди землі від 01.11.2008р. (п.2 Додаткової угоди). У відповідача не виник обов'язок укласти договір оренди спірної земельної ділянки з позивачем, відтак у відповідача не виник обов'язок платити орендну плату (як і нараховані збитки за період 07.11.2017-30.08.2018р.), оскільки в матеріалах справи відсутні докази припинення права оренди земельної ділянки попереднього орендаря.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів апеляційної скарги: скаржник ОСОБА_4 міська рада просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов зад волити повністю, мотивуючи це тим, що:

- судом першої інстанції було порушено окремі норми процесуального права, які регулюють порядок проведення підготовчого засідання в суді першої інстанції (ст. 182, ч.1 ст. 185, ст. 216 ГПК України). Зокрема, скаржник вважає, що суд повинен був оголосити перерву в межах встановлених цим кодексом строків розгляду справи, для надання позивачу можливості надати необхідні докази по справі;

- судом першої інстанції не було взято до уваги існуючу судову практику Верховного Суду та Вищого господарського суду України по розгляду подібної категорії справ;

- наведена у позовній заяві переписка між сторонами є підтвердженням того, що міською радою було здійснено усі заходи щодо зобовязання недобросовісного землекористувача укласти договір оренди землі;

- судом першої інстанції не взято до уваги положення ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам;

- відповідач використовує земельну ділянку площею 27,7211 га (кадастровий номер: :01:014:0009), оскільки щодо такої відповідач просив надати дозвіл на виготовлення детального плану території.

Скаржником до апеляційної скарги долучено ряд документів без клопотання про їх долучення до справи, зокрема, скаржником не зазначено, чи такі документи були подані до суду першої інстанції, а якщо не були подані то з яких причин.

Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 258 ГПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Частиною 3 ст. 269 ГПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд зазначає, що долучене до апеляційної скарги рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2018 у справі № 914/415/18 не є доказом, оскільки такий документ є судовим актом, перебуває в загальному доступі, і крім того, скаржник покликався на таке рішення суду у письмовій відповіді на відзив в суді першої інстанції. Згідно ч.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначене є підставою для звільнення від доказування.

Щодо долученої копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 01.01.2018, то апеляційний суд не приймає зазначеного документу, оскільки такий не було подано до суду першої інстанції, поважних причин неподання такого доказу до суду першої інстанції не встановлено, скаржник не надав докази неможливості подання цього документу до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, мотивуючи це тим, що:

- доводи скаржника щодо процесуальних порушень не заслуговують на увагу, оскільки представник позивача брав участь в усіх судових засіданнях та не зазначав про порушення його прав;

- скаржник покликається на не витребування судом першої інстанції доказів, проте згідно вимог господарського процесуального законодавства кожна сторона повинна самостійно довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Позивач повинен подати докази разом з позовною завою у справі;

- у матеріалах справи немає жодного допустимого та належного доказу, який би вказував на факт державної реєстрації додаткової угоди про дострокове припинення договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_4 міською радою та ТОВ «ОСОБА_4 цукровий завод», який і до цього часу є орендарем земельної ділянки. Відтак, у матеріалах справи відсутні докази припинення права оренди земельної ділянки попереднього орендаря;

- відповідач з дня викупу приміщень не веде жодну підприємницьку діяльність в придбаних приміщеннях та не використовує всієї площі 27,7211 га; Товариство має намір укласти договір оренди під орендованими приміщеннями, однак не бажає орендувати земельну ділянку саме такої площі, а лише в межах розміщених приміщень, саме тому було погоджено виготовити Детальний план території;

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам та запереченням сторін, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників учасників справи у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з огляду на наступне.

Згідно встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що :

07.11.2017 між ТзОВ "ОСОБА_4 цукровий завод» та ТзОВ «ОСОБА_5 Буд Торг» укладено договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, який знаходиться за адресою: Львівська обл., Жидачівський р-н, м. Ходорів, вул.Чорновола, буд.10.

Згідно п. 2 Договору купівлі продажу цілісний майновий комплекс, що відчужується, належить продавцеві на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на цілісний майновий комплекс в складі 71 будівлі. Зазначені будівлі перераховані у п. 3 Договору.

Згідно Договору купівлі продажу цілісний майновий комплекс знаходиться на земельній ділянці площею 27.7211 га, кадастровий номер :01:014:009, яка є власністю ОСОБА_4 міської ради (далі ОСОБА_4).

Право власності ТзОВ «ОСОБА_5 агро Буд Торг» на зазначений вище цілісний майновий комплекс будівель зареєстровано 07.11.2017р., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису 23237596.

Листом вих.№08/11/17 від 08.11.2017р. ТзОВ «ОСОБА_4 цукровий завод» повідомило ОСОБА_4 про відчуження об'єктів нерухомості та просила припинити дію Договору оренди землі від 01.11.2008р. шляхом розірвання з 08.11.2017р.

Рішенням сесії ОСОБА_4 №1491 від 30.11.2017р. вирішено припинити дію договору оренди землі від 01.11.2008р. з дати державної реєстрації припинення права користування (оренди) на земельну ділянку.

У п.2.2. Рішення вирішено Товариству з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 цукровий завод» : провести державну реєстрацію припинення права оренди (реєстрацію додаткової угоди про дострокове припинення договору оренди землі).

11.12.2017р. між ОСОБА_4 та ТзОВ "ОСОБА_4 цукровий завод» укладено Додаткову угоду про дострокове припинення дії договору оренди землі від 01.11.2008р.

Листом №1973 від 21.11.2017р. та №158 від 29.01.2018р. ОСОБА_4 звернулася до відповідача з проханням терміново розробити документи для укладення договору оренди землі з міською радою.

Рішенням ОСОБА_4 №58 від 06.03.2018р. створено комісію для визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, а також рішенням №60 від 06.03.2018р. затверджено Положення про таку комісію.

Листом №545 від 02.04.2018р. ОСОБА_4 зверталася до відповідача з проханням прибути до міської ради для вирішення питання землекористування.

Рішенням сесії ОСОБА_4 №1892 від 26.04.2018р. зобов'язано ТзОВ«ОСОБА_5 Буд Торг» розробити документацію із землеустрою на право оренди земельної ділянки з подальшим укладенням договору оренди; ТзОВ «ОСОБА_5 Буд Торг» відшкодувати збитки за користування земельною ділянкою. Супровідним листом від 04.05.2018р. №677 дане рішення міської ради надіслане відповідачу.

Листом №920 від 25.06.2018р. ОСОБА_4 запросила представника ТзОВ «ОСОБА_5 Буд Торг» на засідання комісії з визначення та відшкодування збитків за користування земельною ділянкою. 10.07.2018р. відбулося засідання комісії, оформлене Протоколом №1. Листом №1071 від 25.07.2018р. ОСОБА_4 запросила представника ТзОВ «ОСОБА_5 Буд Торг» на засідання комісії з визначення та відшкодування збитків за користування земельною ділянкою.

У матеріалах справи міститься Акт обстеження земельної ділянки та визначення меж площі і конфігурації земельної ділянки №1 від 31.07.2018р.; Розрахунок сум втрат бюджету ОСОБА_4 від недоотримання коштів за фактичне землекористування ТзОВ «ОСОБА_5 Буд Торг» на загальну суму 1' 828' 804,18 грн.

03.08.2018р. відбулося засідання комісії, оформлене Протоколом №2. Листом №2089 від 06.08.2018р. ОСОБА_4 запросила представника ТзОВ «ОСОБА_5 Буд Торг» на засідання комісії з визначення та відшкодування збитків за користування земельною ділянкою.

21.08.2018р. відбулося засідання комісії, оформлене Протоколом №3.

Рішенням ОСОБА_4 №195 від 28.08.2018р. затверджено Акт №1 від 21.08.2018р. з визначення та відшкодування збитків нанесених ТзОВ «ОСОБА_5 Буд Торг» ОСОБА_4 при використанні земельної ділянки без оформлення документів, що посвідчують право оренди та несплати орендної плати за неї в розмірі 1' 828' 804,18 грн. Рішенням ОСОБА_4 №213 від 14.09.2018р. виправлено технічну описку в рішенні №195 від 28.08.2018р.ВК ОСОБА_4

Листом №18 від 29.08.2018р. відповідач звернувся до позивача зі заявою про надання дозволу на виготовлення детального плану території спірної земельної ділянки.

Рішенням ОСОБА_4 №2043 від 30.08.2018р. надано дозвіл ТзОВ «ОСОБА_5 Буд Торг» на виготовлення детального плану території спірної земельної ділянки.

Листом №2173 від 30.08.2018р. ОСОБА_4 надіслала відповідачу ОСОБА_6 про добровільну сплату збитків, яке залишено без реагування.

Предметом позову є вимога про стягнення з відповідача завданих збитків за несплату орендної плати за використання з 07.11.2017 земельної ділянки площею 27,72 га без оформлення документів, що посвідчують право її оренди, та вимога про зобовязання укласти договір оренди спірної земельної ділянки площею 27,72 га, на якій знаходяться обєкти нерухомого майна відповідача.

Нормативна матеріальна підстава позову ст.ст. 15, 22, 377, 1166 ЦК України, ст. ст. 20, 179, 224, 225 ГК України.

Фактичною підставою позову позивач зазначає ті обставини, що невиконання відповідачем вимог законодавства щодо укладення договору оренди землі порушує інтерес органу місцевого самоврядування та завдає останньому збитків, оскільки позивач позбавлений можливості ефективно розпоряджатися коштами, отриманими від оренди земельної ділянки комунальної власності в інтересах територіальної громади.

Покликання позивача у позовній заяві на рішення Верховного Суду України та розяснення Пленуму Вищого господарського суду України є безпідставними, оскільки згідно ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а розяснення ґрунтуються на нормах ГПК України, які діяли до прийняття ГПК України в новій редакції - 15.12.2017.

Щодо обраного позивачем способу захисту, то апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України. Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов'язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Водночас предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов'язаннях. Натомість для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Перехід прав на земельну ділянку, пов'язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини першої статті 141 цього Кодексу).

За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди. При цьому згідно зі статтею 125 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Отже, в даному випадку відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства про відшкодування шкоди (збитків), оскільки до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах ОСОБА_7 Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 922/207/15 і № 922/5468/14, від 14.01.2019 у справі №912/1188/17.

На відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, а саме таких складових як: шкода, протиправна поведінка її заподіювача, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, а також вина, для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 902/794/17).

З огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №284 від 19.04.1993, не підлягає застосуванню до спірних позадоговірних (кондикційних) правовідносин щодо використання земельної ділянки без проведення плати за неї, які (правовідносини) склалися між сторонами з приводу збереження відповідачем майна (грошових коштів у розмірі орендної плати) без достатньої правової підстави.

Згідно ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За приписами ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Частиною 8 ст. 93 ЗК України передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

За статтею 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно ст. 7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Статтею 13 вказаного Закону передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі ст. 14 даного Закону договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, укладення договору оренди землі комунальної власності є обов'язковим.

Частиною 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності (далі-підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адіміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Правовий механізм переходу прав на землю, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України, відповідно до положень яких, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Водночас, за змістом ст. ст. 125 та 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При розгляді справ щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених правових норм, вбачається, що вони закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладанні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Відтак, із виникненням права власності на об'єкт нерухомості, власник такого об'єкту не звільняється від обов'язку оформлення прав на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.

Як встановлено судами, відповідач, набувши право власності на об'єкт нерухомості, розташований на спірній земельній ділянці, станом на дату прийняття рішення належним чином не оформив правовідносини щодо користування земельною ділянкою.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач на законних підставах набув право власності на будівлі, що знаходяться на земельній ділянці, право оренди на яку належало попередньому орендарю земельної ділянки ТзОВ "ОСОБА_4 цукровий завод». Однак, позивачем в суді першої інстанції не було надано доказів припинення права оренди попереднього орендаря на спірну земельну ділянку у встановленому порядку, зокрема, доказів державної реєстрації Додаткової угоди від 11.12.2017 про припинення дії договору оренди землі від 01.11.2008р. (п.2 Додаткової угоди).

Згідно ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч.4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно до ст. 14 ГПК України відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У господарському процесуальному законодавстві відсутній принцип офіційного зясування обставини справи судом.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що враховуючи наведене, у відповідача не виник обов'язок укласти договір оренди спірної земельної ділянки з позивачем. Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що у відповідача виник обовязок укласти договір оренди спірної земельної ділянки під обєктами нерухомості, проте оскільки у матеріалах справи відсутні докази припинення права оренди земельної ділянки попереднього орендаря на момент набуття відповідачем права власності на нерухоме майна на спірній земельній ділянці, то поданий позивачем позов про стягнення збитків за вказаний спірний період та про зобовязання відповідача укласти договір оренди - є передчасним.

Подібні за правовим характером правовідносини мали місце у справі № 924/468/14 (постанова КГС ВС від 19.03.2018), зокрема, Верховним Судом зазначено, що «сам лише факт підписання між відповідачем і власниками державних актів на право власності на землю договорів оренди конкретних земельних ділянок за відсутності державної реєстрації таких правочинів не припиняє правовідносин за раніше укладеними такими орендодавцями договорами оренди земельних часток (паїв). Встановлені у справі обставини свідчать, що на момент складення актів обстеження земельних ділянок державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок, укладених між відповідачем і власниками цих ділянок, здійснено не було, тобто відповідач права оренди землі у встановленому законом порядку не набув. У зв'язку з наведеним правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що станом на 10.09.2013 орендарем спірної землі був саме позивач, оскільки договори оренди земельних часток (паїв) між власниками земельних паїв і позивачем своєї дії на цю дату ще не припинили».

Щодо вимоги про стягнення збитків за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів за спірний період з 07.11.2017 по 20.08.2018, то апеляційний суд погоджується із доводами відповідача про те, що позивачем не обґрунтовано розрахунок заявлених до стягнення збитків. Зокрема, позивачем не обґрунтовано застосування показника нормативної оцінки за 2018 рік для розрахунку збитків за 2017 рік.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України. Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Крім того, позивачем не доведено виникнення у відповідача обовязку з укладення договору оренди, та сплати орендної плати саме з 07.11.2017 року, враховуючи те, що 11.12.2017 між ОСОБА_4 та ТОВ «ОСОБА_4 цукровий завод» укладено Додаткову угоду про дострокове припинення дії договору оренди землі від 01.11.2008. Відтак, розрахунок стягуваної суми не відповідає встановленим обставинам у справі.

Слід зазначити, що такі збитки позивачем нараховано у порядку, передбаченому Положенням про комісію для визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, що є додаткаом до Рішення виконачого комітету ОСОБА_4 міської ради від 06.03.2018 № 60.

Щодо доводів скаржника про порушення судом першої інстанції вимог процесуального законодавства, то скаржником не доведено, а апеляційним судом не встановлено наявності безумовних підстав для скасування судового рішення на підставі п.3 ст.277 ГПК України. Зокрема, судом першої інстанції відкладалося підготовче судове засідання, постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті. Крім того, стаття 216 ГПК України не передбачає такої підстави для оголення перерви як витребування додаткових доказів, як зазначає апелянт в апеляційній скарзі, натомість витребування нових (додаткових) доказів є підставою для оголошення перерви у підготовчому засіданні на підставі ст. 183 ГПК України. Згідно ст. 80 ГПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову у даній справі. Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 29.11.2018 у справі № 914/1925/18 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для скасування такого немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ст.74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Пунктами 1, 2 ст.86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судові витрати. Згідно ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 міської ради №2736 від 21.12.2018 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 29.11.2018 у справі № 914/1925/18 залишити без змін.

3. Судовий збір за подання апеляційної скарги - покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів відповідно до ст.ст. 286 - 289 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач): Т.Б. Бонк

Судді О.Л. Мирутенко

ОСОБА_1

Повний текст постанови складено 06.02.2019.