ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"07" лютого 2019 р.

м. Одеса

Справа № 916/186/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М. розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю „Автодор” про забезпечення позову вх. ГСОО №2-543/19 подану по справі №916/186/19:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю „Автодор” (68001, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Праці, 20);

до відповідача: Одеського обласного територіального відділення антимонопольного комітету України (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83)

про визнання недійсним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 28.01.2019 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю „Автодор” звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою вх. ГСОО №198/19 до відповідача – Одеського обласного територіального відділення антимонопольного комітету України, в якій просить суд визнати недійсним та скасувати п. 1, 3 рішення адміністративної колегії Одеського обласного територіального відділення антимонопольного комітету України №24-р/к від 28.12.2018 у справі №21-02/2016 „Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу”.

Правовими підставами для звернення з відповідним позовом позивачем визначено, зокрема, положення ст.ст. 6, 48, 60 Закону України „Про захист економічної конкуренції”, ст. 59 Закону України „Про Антимонопольний комітет України” ст. 1, 17, 30 Закону України „Про здійснення державних закупівель”, ст. 96 ЦК України, ст. 43 ГК України.

Ухвалою суду від 04.02.2019 року, за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/186/19 за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання.

05.02.2019 року до суду від ТОВ „Автодор” надійшла заява про забезпечення позову (вх. ГСОО №2-543/19), в порядку ст.ст. 136-137 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до змісту заяви про забезпечення позову, позивач просить суд зупинити дію п.1 резолютивної частини рішення Адміністративної колегії Одеського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 24-р/к від 28.12.2018 у справі № 21-02/2016 „Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу”. При цьому, у зазначеній вище заяві позивачем просить суд не застосовувати заходи зустрічного забезпечення.

Так, в обґрунтування поданої заяви позивач посилається на те, що предметом спору у справі №916/186/19 є визнання недійсним та скасування п. 1, 3 рішення адміністративної колегії Одеського обласного територіального відділення антимонопольного комітету України №24-р/к від 28.12.2018 у справі №21-02/2016 „Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу”. При цьому, зазначає, що основним видом господарської діяльності ТОВ „Автодор”, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є будівництво доріг і автострад, тоді як дорожні роботи з будівництва нових, ремонту та реконструкції існуючих доріг, здійснюються за рахунок державного і місцевих бюджетів, а тому основною підставою для укладання договорів є участь ТОВ „Автодор” у конкурсних торгах щодо державних закупівель робіт та послуг з ремонту та будівництва доріг. Однак, враховуючи наявність оскаржуваного рішення в силу приписів ст. 17 Закону України „Про державні закупівлі” ТОВ „Автодор” позбавлене права брати участь у процедурах державних закупівель та відповідно укладати господарські договори за результатами цих торгів. За таких обставин позивач зазначає, що він наразі позбавлений одного із основних засобів отримання прибутку - права брати участь у процедурах державних закупівель, наслідком чого є позбавлення працівників ТОВ „Автодор” права на працю та на отримання належної винагороди. Отже, позивач наполягає на тому, що існують підстави для застосування положень п. 5 ст. 60 Закону України „Про захист економічної конкуренції”, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення оспорюваних прав позивача, а саме щодо його участі у процедурах державних закупівель.

Розглянувши заяву ТОВ „Автодор” про забезпечення позову та дослідивши подані матеріали, а також враховуючи те, що забезпечення позову є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, суд вважає, що вказана заява підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У відповідності до ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об'єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Згідно з ч.1 ст.140 Господарського процесуального кодексу України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Водночас, згідно положень ч. 6 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Вирішуючи питання стосовно необхідності у забезпеченні позову, суд виходить з того, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням, зокрема, наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Таким чином, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому, види забезпечення позову повинні бути співвідносними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає врахування господарським судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд керується тим, що у випадку задоволення позову, судове рішення має бути реалізованим, поза як це рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Рішення суду безумовно має бути виконаним і що його невиконання загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі Суд) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов’язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hor№sby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgme№ts a№d Decisio№s 1997-II).

Із урахуванням цього, будь-яке можливе забезпечення позову, у випадку найменшої загрози його невиконання, є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права, і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно п. 1 оскаржуваного рішення адміністративної колегії Одеського обласного територіального відділення антимонопольного комітету України №24-р/к від 28.12.2018р. у справі №21-02/2016 було визнано, що підприємством заснованим на власності обєднання громадян „Строітєль” та Товариством з обмеженою відповідальністю „Автодор” вчинено порушення, передбачене п. 1 ст. 50, яке кваліфікується п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України „Про захист економічної конкуренції” у вигляді антиконкурентних узгоджених дій.

У відповідності до ч. 4 ст. 48 Закону України „Про захист економічної конкуренції”, з метою захисту суспільних інтересів чи відвернення негативних або непоправних наслідків для суб'єктів господарювання органи Антимонопольного комітету України приймають рішення про визнання рішення, прийнятого відповідно до частини першої цієї статті, частини першої статті 30 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", таким, дія якого не зупиняється у зв'язку з: порушенням господарським судом провадження у справі про визнання його недійсним; переглядом відповідного рішення (постанови) господарського суду. Рішення органу Антимонопольного комітету України, передбачене цією частиною, може бути прийняте за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи органів Антимонопольного комітету України. Таке рішення може прийматись як перед поданням відповідної заяви до господарського суду, так і після подання такої заяви, якщо господарським судом не зупинено дію рішення органу Антимонопольного комітету України, що оскаржується.

Частиною 3 ст. 60 Закону України „Про захист економічної конкуренції”, прийняття господарським судом до розгляду заяви про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України не зупиняє його виконання, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Так, згідно положень ч. 4 ст. 60 Закону України „Про захист економічної конкуренції” порушення господарським судом провадження у справі про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України, прийнятого: згідно з частиною першою статті 48 цього Закону, частиною першою статті 30 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції"; за результатами перевірки відповідно до частини п'ятої статті 57 цього Закону; за результатами перегляду відповідно до частини третьої статті 58 цього Закону, а також перегляд за заявою сторони відповідного рішення (постанови) господарського суду зупиняє виконання зазначеного рішення органу Антимонопольного комітету України на час розгляду цієї справи чи перегляду відповідного рішення (постанови) господарського суду, якщо органом Антимонопольного комітету України відповідно до частини третьої статті 48 цього Закону чи господарським судом не визначено інше.

За приписами ч. 5 ст. 60 Закону України „Про захист економічної конкуренції” незалежно від положень частини четвертої цієї статті, у разі наявності достатніх підстав, господарський суд може зупинити дію рішення органу Антимонопольного комітету України.

Отже, суд зазначає, що вказані позивачем заходи не належать до заходів забезпечення позову, вжиття яких не допускається згідно до ч.5 ст.137 Господарського процесуального кодексу України, а можливість їх застосування передбачена приписами ст. 60 Закону України „Про захист економічної конкуренції”.

Таким чином, оцінюючи подані заявником докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді заяви про вжиття заходів забезпечення позову та встановивши в їх сукупності обставини, на які посилається заявник як на підставу своїх вимог, суд вважає, що вжиття заходів забезпечення позову з огляду на оскарження позивачем відповідного рішення антимонопольного комітету в рамках розгляду справи №916/186/19, вжиття заходів забезпечення позову, шляхом зупинення дії спірного рішення є доцільним.

За таких обставин, враховуючи пов'язаність заходів забезпечення позову з його предметом, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів позивача, зокрема, права на здійснення господарської діяльності, відновлення якого у разі невжиття відповідних заходів забезпечення позову буде неможливим, що позбавить ТОВ „Автодор” ефективності обраного способу захисту, суд вважає за необхідне задовольнити заяву позивача про забезпечення позову.

Крім того, оскільки зазначені заходи вживаються судом як засіб забезпечення позову, тобто виключно до вирішення спору по суті, суд вважає не порушеними інтереси осіб.

З приводу вимог позивача щодо не застосування судом заходів зустрічного забезпечення суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 Господарського процесуального кодексу України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів в розмірі, визначеному судом. Якщо позивач з поважних причин не має можливості внести відповідну суму, зустрічне забезпечення також може бути здійснене шляхом: надання гарантії банку, поруки або іншого фінансового забезпечення на визначену судом суму та від погодженої судом особи, щодо фінансової спроможності якої суд не має сумнівів; вчинення інших визначених судом дій для усунення потенційних збитків та інших ризиків відповідача, пов’язаних із забезпеченням позову.

З огляду на наведені приписи щодо зустрічного забезпечення позову, оскільки відносини у даній справі не є врегульованими та залишаються спірними, з урахуванням того, що заходи забезпечення позову не спричиняють відповідачеві матеріальних збитків, суд не вбачає наразі доцільності застосування зустрічного забезпечення, однак, вважає за необхідне роз’яснити сторонам про можливість подання відповідної заяви про застосування заходів зустрічного забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову в порядку ч. 4 ст. 141 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 48, 60 Закону України „Про захист економічної конкуренції” ст.ст.136, 137, 140, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю „Автодор” (68001, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Праці, 20; ) про забезпечення позову – задовольнити.

2. Зупинити дію п.1 резолютивної частини рішення Адміністративної колегії Одеського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 24-р/к від 28.12.2018 у справі № 21-02/2016 „Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу”

Стягувачем за ухвалою є: Товариство з обмеженою відповідальністю „Автодор” (68001, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Праці, 20; ).

Боржниками за ухвалою є: Одеське обласне територіальне відділення антимонопольного комітету України (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83; ).

Ухвала набрала законної сили 07.02.2019р.

Ухвала дійсна для пред’явлення до виконання до органу державної виконавчої служби протягом строку, встановленого Законом України "Про виконавче провадження".

Ухвалу може бути оскаржено у 10-денний термін з дня її постановлення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Суддя Невінгловська Юлія Михайлівна