ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2019 р. м. Київ Справа№ 920/199/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Чорної Л.В.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу: від прокуратури: згідно протоколу судового засідання від позивача: згідно протоколу судового засідання від відповідача-1: згідно протоколу судового засідання від відповідача-2: згідно протоколу судового засідання
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Сумської області
на рішенняГосподарського суду Сумської області
від18.07.2018
суддяЗаєць С.В.
повний текст складено27.07.2018
за позовомзаступника керівника Сумської місцевої прокуратури, м. Суми в інтересах держави в особі Сумської міської ради, м. Суми
до1) товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "НОТЕХС", м. Суми 2) товариства з обмеженою відповідальністю "Універбур", м. Суми
провизнання недійсними договорів, повернення земельної ділянки

За результатми розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Сумської місцевої прокуратури (надалі - прокурор) в інтересах держави в особі Сумської міської ради (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "НОТЕХС" (надалі - відповідач-1, ТОВ "ВКП "НОТЕХС") та товариства з обмеженою відповідальністю "Універбур" (надалі - відповідач-2, ТОВ "Універбур") про:

- визнання недійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна від 29.07.2016, укладеного між ТОВ "ВКП "НОТЕХС" та ТОВ "Універбур";

- визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 13.03.2017, що укладений між Сумською міською радою та ТОВ "ВКП "НОТЕХС";

- зобов'язання ТОВ "ВКП "НОТЕХС" повернути Сумській міській раді земельну ділянку комунальної власності з кадастровим номером :03:002:0523, площею 1,5056 га, вартістю 8 399 290,72 грн., що знаходиться за адресою: проспект Курський 6-а у м. Суми.

Обгрунтовуючи позовні вимоги прокурор наголосив, що зміст договору оренди земельної ділянки від 13.03.2017, укладений між Сумською міською радою та ТОВ "ВКП "Нотехс", суперечить вимогам ст. 377 Цивільного кодексу України, ст.ст. 120, 134 Земельного кодексу України, через порушення істотної умови договору оренди. При цьому, вказує, що у договорі оренди визначено набуття права користування на земельну ділянку комунальної власності площею 1,5056 га, у той час, як у власність відповідачем-1 набуто нерухомість меншою площею 0,0995 га., а тому інша частина земельної ділянки може передаватись в оренду на загальних підставах шляхом проведення земельних торгів.

Щодо підстав недійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.07.2016, укладеного між ТОВ "Універбур" та ТОВ "ВКП "Нотехс", прокурор наголосив, що зазначений договір від 29.07.2016 суперечить вимогам ч. 2 ст. 377 Цивільного кодексу України та ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України, вказуючи на відсутність належної істотної умови договору, зокрема, кадастрового номеру земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на об'єкти нерухомості за цим договором. При цьому, звернув увагу, що площа земельної ділянки зазначена - 1,5056 га, у той час, як у власність відповідачем-1 набуто нерухомість меншою площею 0,0995 га.

Крім того, прокурор зазначив, що продавцем (ТОВ "Універбур") не було укладено договір оренди земельної ділянки із міськрадою, оскільки не здійснено його державну реєстрацію, що свідчить про те, що відповідач-2 не набув право користування на спірну земельну ділянку. Таким чином, за позицією прокурора, оскільки право користування на земельну ділянку продавцем (ТОВ "Універбур") набуто не було, відповідно відсутні правові підстави для передачі цієї земельної ділянки покупцю нерухомості - ТОВ "ВКП "Нотехс".

Прокурор вважає, що вищезазначене порушує інтереси територіальної громади м. Суми від імені якої повноваження власника земельної ділянки здійснює Сумська міська рада, без волі якої та за відсутності належно оформлених правовідносин щодо користування земельною ділянкою відповідачем-2, без проведеня земельних торгів, право оренди безпідставно набуло ТОВ "ВКП "Нотехс". Таким чином, за наведених підстав вказані договори підлягають визнанню недійсними, а спірна земельна ділянка поверненню Сумській міській раді.

Сумська міська рада у відзиві від 21.05.2018 та поясненнях від 17.07.2018 позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 13.03.2017 та зобов'язання ТОВ "Виробничо-комерційне підприємство "Нотехс" повернути Сумській міській раді земельну ділянку комунальної власності з кадастровим номером :03:002:0523, площею 1,5056 га, повернути орендодавцю не визнає повністю, оскільки вважає їх незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому, радою зауважено, що прокурором на доведено яким чином порушено інтереси держави наданням згаданої земельної ділянки в оренду товариству, яке є власником будівлі, що на ній знаходиться. Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна від 29.07.2016, укладеного між ТОВ "ВКП "Нотехс" та ТОВ "Універбур", рада вказала на відсутність правових підстав для звернення до суду з данною позовною вимогою.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 18.07.2018 у справі № 920/199/18 у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано недоведеністю правових підстав для визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки та купівлі-продажу спірного нерухомого майна. Крім того, місцевим судом вказано на відсутність обставин для представництва інтересів держави прокурором.

Не погодившись з прийнятим рішенням, заступник прокурора Сумської області (надалі- скаржник) звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просив скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 18.07.2018 у справі № 920/199/18 та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

У доводах апеляційного оскарження скаржник наголосив, що договір оренди землі є недійсним, оскільки продавець - ТОВ "Універбур" на момент відчуження нерухомого майна покупцю - ТОВ "ВКП "Нотехс", не перебував в орендних відносинах з Сумською міською радою, з посиланням на те, що державна реєстрація права оренди спірної земельної ділянки не проводилась попереднім користувачем землі, що свідчить про неукладеність цього договору. Як наслідок, оскільки у попереднього власника нерухомого майна право на земельну ділянку належним чином оформлено не було, тобто він не набув права користування, відсутні правові підстави для передачі цієї земельної ділянки покупцю нерухомості - ТОВ "ВКП "Нотехс".

Крім того, прокурор стверджував про недійсність договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.07.2016, оскільки зазначений договір суперечить вимогам ч. 2 ст. 377 Цивільного кодексу України та ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України, оскільки не містить істотної умови договору, зокрема кадастрового номеру земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на об'єкти нерухомості за цим договором. При цьому, звернув увагу, що площа земельної ділянки зазначена - 1,5056 га, у той час, як у власність відповідачем-1 набуто нерухомість меншою площею 0,0995 га.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.08.2018 у справі № 920/199/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Сумської області на рішення господарського суду Сумської області від 18.07.2018 у справі № 920/199/18 та призначено її до розгляду на 01.10.2018.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 01.10.2018 у справі № 920/199/18 розгляд справи відкладено на 18.10.2018.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України, с. 6 ст. 147 Закону України " Про судоустрій та статус суддів" та на підставі розпорядження керівника апарату суду від 03.10.2018, справу № 920/199/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2018, справу № 920/199/18 передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Скрипка І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2018 у справі № 920/199/18 дану апеляційну скаргу у справі № 920/199/18 прийнято до провадження колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.; розгляд скарги призначено на 19.12.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 920/199/18 у задоволенні клопотання товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "НОТЕХС" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції 19.12.2018 у справі № 920/199/18 - відмовлено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2018 у справі № 920/199/18 відкладено розгляд апеляційної скарги на 17.01.2019.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/244/19 від 17.01.2019 у зв'язку з перебуванням судді Скрипки І.М. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 920/199/18.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 17.01.2019 для розгляду справи № 920/199/18 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Чорна Л.В., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2019 у справі № 920/199/18 апеляційну скаргу у справі № 920/199/18 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Разіної Т.І., суддів Чорної Л.В., Михальської Ю.Б., розгляд апеляційної скарги призначено на 06.02.2019.

Відповідач-1 та відповідач-2 у відзивах просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, рішення Господарського суду Сумської області від 18.07.2018 у справі № 920/199/18 залишити без змін, як таке, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

Сумська міська рада не скористалася своїм правом згідно ч.1 ст. 263 ГПК України та не надала суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги, з викладених у ній підстав та просив апеляціну скаргу задовольнити. Оскаржене рішення скасувати та нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У судове засідання предстники позивача, відповідача-1, -2 не з'явилися. Про час, місце і дату судового засідання повідомлені завчасно та належним чином.

Будь-яких заяв чи клопотань через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (канцелярію) від позивача, відповідача-1, -2 до суду не надходило.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі-ГПК України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 42 ГПК України визначено, що учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

З огляду на те, що позивач, відповідач-1 та відповідач-2 належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, враховуючи те, що їх явка обов'язковою не визнавалась, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду судового рішення за наявними матеріалами справи за присутності прокурора.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 29 липня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство "Нотехс" (ТОВ "ВКП "Нотехс" покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Універбур" (ТОВ "Універбур" - продавець) був укладений договір купівлі - продажу нерухомого майна. (надалі - договір купівлі-продажу), відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю нерухоме майно, а покупець зобов'язується прийняти нерухоме майно і сплатити за нього обговорену грошову суму. (п. 1.1, 2.1-2.4 договору)

Згідно п. 1.1 договору купівлі-продажу передбачено, що нерухоме майно складалося з: бітумосховища під літ. "Ж", загальною площею 995,0 кв.м, яке знаходиться за адресою: Сумська область, місто Суми, проспект Курський, будинок 6-а, та складових частин бітумосховища, як об'єкта нерухомого майна, якими є: ГРП (газорозподільний пункт) літ. Г, естакада № II, під'їзна залізнична колія № III.

Нежитлове приміщення, що відчужується розташоване на земельній ділянці на території Сумської міської ради. Вищезазначена земельна ділянка, площею 1,5056 га, кадастровий номер земельної ділянки - :03:002:0523, зареєстрована за власником - Сумською міською радою, номер запису про право власності - 15532041, реєстраційний номер-01.

22.08.2016 ТОВ "ВКП "Нотехс" звернулося до Сумської міської ради з проханням надати в оренду терміном на 10 років земельну ділянку загальною площею 1,5056, яка розташована за адресою: м. Суми, просп. Курський, 6а, кадастровий номер :03:002:0523, у зв'язку із набуттям у власність розташованих на земельній ділянці будівель, повідомлено, що межі земельної ділянки та цільове призначення не змінюються, долучивши необхідні документи для цього.

Рішенням Сумської міської ради від 25.01.2017 № 1720-МР надано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Виробничо-комершнне підприємство "Нотехс" (далі - ТОВ "ВКП "Нотехс") земельну ділянку загальною площею 1,5056 га терміном на 5 років під розміщеними виробничими приміщеннями.

13.03.2017 на виконання вказаного рішення, між Сумською міською радою (далі -орендодавець) та ТОВ "ВКП "Нотехс" (далі - орендар) укладено договір оренди земельної ділянки (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, яка розташована за адресою: м. Суми, просп. Курський, 6а. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 1,5056 га, кадастровим номером :03:002:0523. На земельній ділянці знаходяться нежитлові будівлі.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 8 399 290,72 грн. (п. 1.2 договору)

Пунктом 2.1 договору визначено, що земельна ділянка за функціональним призначенням надається в оренду під розміщеними виробничими приміщеннями, згідно з Класифікацією видів цільового призначення земель - 11.02. Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості

Вказаний договір укладено до 25.01.2022. (п. 2.2 договору)

Відтак, предметом спору у справі є правомірність набуття в оренду відповідачем-1 спірної земельної ділянки у зв'язку із набуттям у власність нерухомого майна. За позицією прокурора, договір купівлі - продажу нерухомого майна від 29.07.2016 та договір оренди земельної ділянки від 13.03.2017 є недійсними, та такими, що суперечать приписам ч. 2 ст. 377 Цивільного кодексу України та ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України.

За змістом ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторонни в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів данного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Наслідком недосягнення згоди з усіх істотних умов є неукладеність договору, а не його недійсність.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 93 ЗК України та статті 1 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Приписами статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Водночас, питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється статтями 120 ЗК України та 377 ЦК України.

За змістом статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач-1 за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 29.07.2016 набув у власність об'єкти нерухомого майна, що складалося з: бітумосховища під літ. "Ж", загальною площею 995,0 кв.м, яке знаходиться за адресою: Сумська область, місто Суми, проспект Курський, будинок 6-а, та складових частин бітумосховища, як об'єкта нерухомого майна, якими є: ГРП (газорозподільний пункт) літ. Г, естакада № II, під'їзна залізнична колія № III. Нежитлове приміщення, що відчужується розташоване на земельній ділянці на території Сумської міської ради. Вищезазначена земельна ділянка, площею 1,5056 га, кадастровий номер земельної ділянки - :03:002:0523, зареєстрована за власником - Сумською міською радою, номер запису про право власності - 15532041, реєстраційний номер-01.

Також, місцевим господарським судом встановлено, що бітумосховище та його складові частини розміщені на всій земельний ділянці площею 1,5056 га., що підтверджується технічним паспортом на виробничий будинок "Бітомосховище" та Висновком експерта № 1074/29 комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 12.06.2018.

В матеріалах справи відсутні докази оспорення права власності ТОВ "Універбур" на нерухоме майно - бітомусховище та його складові частини, що стало предметом договору купвлі-продажу нерухомого майна від 29.07.2016, яким нерухоме майно продано ТОВ "ВКП "Нотехс".

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

За змістом частини третьої статті 7 Закону "Про оренду землі" до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

У розумінні вищенаведених приписів норм законодавства, у разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно, за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, така особа набуває право на відповідну земельну ділянку.

З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 № 909/786/17.

Суд апеляційної інстанції, визнає такими, що не заслуговують на увагу доводи прокурора про те, що оскільки ТОВ «Універбур» не було укладено договір оренди спірної земельної ділянки, то відповідно відсутні правові підстави для передачі цієї земельної ділянки покупцю нерухомості - ТОВ "ВКП "Нотехс", і договір оренди землі є недійсним.

Суд апеляційної інстанці, враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства, в цій частині погоджується з висновком місцевого суду про те, що зазначене може свідчити лише про інші правові наслідки для ТОВ "ВКП "Нотехс", ніж перехід права користування на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у ТОВ "Універбур".

Виходячи із фактичних обставин справи, орендні правовідносини щодо спірної земельної ділянки попереднього власника нерухомого майна, не можуть впливати на дійсність договору оренди, укладеного з новим власником цього майна, при цьому, сторонами досягнуто згоди, погоджено всі істотні умови договору.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Аналогічні норми також визначені ст. 41 Конституцією України, де передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Набувши у власність нерухоме майно та отримавши право на земельну ділянку, необхідну для обслуговування цього майна, власник (балансоутримувач) нерухомості зобов'язаний оформити своє право на землю у встановленому законом порядку, тобто звернутися до міської ради із відповідною заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування або власність (статті 123, 124 Земельного кодексу України). Що і було здійснено відповідачем-1 згідно заяви від 22.08.2016.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлена виключна компетенція сільських, селищних, міських рад, щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Отже, вищезгаданим рішенням № 1720-МР Сумська міська рада в межах її виключних повноважень, у порядку, передбаченому Конституцією та законами України реалізувала своє право щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Таке рішення є актом одноразового застосування і вичерпало свою дію фактом його виконання шляхом передачі в оренду земельної ділянки за договором оренди, укладеним від 13.03.2017 між Сумською міською радою та ТОВ "ВКП "Нотехс".

Відтак, враховуючи наявність рішення Сумської міської ради № 1720-МР від 25.01.2017 хибними є доводи прокурора про те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника без його волі.

Крім того, слід зазначити, що істотними умовами договору оренди є саме розмір та кадастровий номер земельної ділянки, як це зазначено в ч. 2 ст. 377 Цивільного кодексу України, а не наявність та дійсність права користування земельною ділянкою у попереднього власника.

Саме такий зміст має і ч. 2, ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України - істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти.

На час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна розмір та кадастровий номер спірної земельної ділянки існували і вони були відображені в договорі купівлі-продажу нерухомого майна.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність порушення ч. 2 ст. 377 Цивільного кодексу України під час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.07.2016.

Серед іншого, не заслуговують на увагу доводи прокурора про те, що нерухоме майно, придбане ТОВ "ВКП "Нотехс" має меншу площу, ніж ділянка, на якій це майно розміщене.

За ствердженням прокурора, внаслідок набуття ТОВ "ВКП Нотехс" права власності на нерухоме майно, відповідач-1 мало право на автоматичнее набуття права користування тільки земельною ділянкою, на якій зходиться дане майно, тобто площею 995 кв.м. без проведення земельних торгів. В той же час, продавець нерухомості повинен був виділити частину земельної ділянки під нерухомістю в окрему земельну ділянку, присвоївши їй окремий кадастровий номер, та право користування саме на неї передати покупцю, натомість, іншу частину земельної ділянки покупець міг набути в порядку, передбаченому Земельним кодексом України, виключно за результатами проведення земельних торгів.

Приписами ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України передбачено, що до набувача об'єктів нерухомого майна переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Однак матеріалами справи і самим прокурором не заперечується факт розміщення придбаного відповівдачем нерухомого майна саме на земельній ділянці площею 1,5056 га, кадастровий номер :03:002:0523.

Предметом договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.07.2016 є не лише бітомосховище загальною площею 995,0 кв. м, а й складові частині, які знаходяться на спірній земельній ділянці, тобто об'єктом купівлі-продажу є не частина майна - бітомосховище, а комплекс будівель та споруд для створення асфальтобетонних сумішей: бітомосховише, естакада, ГРП (газорозподільний пункт), під'їзна залізнична колія.

Власник на свій розсуд вирішує питання продажу в цілому чи частинами належного йому майна, і ніхто не може його до цього примусити в силу закону.

Згідно зі статтею 123 Земельного кодексу України встановлено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, а саме: надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється серед іншого органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі, відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення, здійснюється без складення документації із землеустрою.

На виконання рішення № 1720-МР від 25.01.2017 між Сумською міською радою та ТОВ "ВКП "Нотехс" 13.03.2017 укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 1,5056 га, кадастровим номером :03:002:0523, за адресою: м. Суми, просп. Курський, 6а. Пунктом 2.1 договору визначено, що земельна ділянка за функціональним призначенням надається в оренду під розміщеними виробничими приміщеннями, згідно з Класифікацією видів цільового призначення земель - 11.02. Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

За змістом ч. 2 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Частинами 2-3 статті 134 Земельного кодексу України закріплено, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Отже, рішення № 1720-МР, на підставі якого укладено спірний договір оренди земельної ділянки, ухвалено з урахуванням, що зазначена земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення, а тому в оренду, з таких підстав, передається такий розмір земельної ділянки, який зазначений у відповідній технічній документації.

Крім того, Сумська міська рада не наділена повноваженнями для ініціювання поділу земельної ділянки кадастровий номер :03:002:0523, яка знаходиться за адресою: м. Суми, проспект Курський, 6а з присвоєнням окремих кадастрових номерів без змін цільового призначення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 29.07.2016, укладеного між ТОВ ВКП "Нотехс" та ТОВ "Універбур", і договору оренди земельної ділянки від 13.03.2017, що укладений між Сумською міською радою та ТОВ ВКП "Нотехс".

З огляду на те, що у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними вищезгаданих договорів відмовлено, позовна вимога про зобов'язання ТОВ ВКП "Нотехс" повернути Сумській міській раді земельну ділянку комунальної власності з кадастровим номером :03:002:0523, площею 1,5056 га, вартістю 8 399 290,72 грн., що знаходиться за адресою: просп. Курський 6-а у м. Суми задоволенню також не підлягає.

Окремо, суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне дослідити наявність правових підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором у даній справі.

Так, згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналогічні за змістом вимоги містяться в пункті 3 частини 4 статті 19 Закону України "Про прокуратуру".

З урахуванням положень статті 4, 42, 44, 46 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, є процесуальним правом.

Відповідно до частини 3 цієї статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.

Частиною 4 статті 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначений законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, пункт 27).

Водночас є категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Ураховуючи викладене, зважаючи на роль прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Так, відповідно до частини 1, абзацу 1 частини 3 та абзацу 1 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що прокурор має право звернутися до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах держави з позовом, в якому зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або з позовом в інтересах держави, зазначивши про відсутність у відповідного органу повноважень щодо звернення до господарського суду. При цьому, у будь-якому разі наявність підстав для представництва інтересів держави має бути обґрунтована прокурором у позовній заяві відповідно до приписів наведених норм.

У Рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

Слід звернути увагу, що згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор доводить бездіяльність органу, в інтересах якого він звертається до суду, а не можливість чи неможливість такого органу самостійно звернутися із цим позовом до суду.

Аналіз положень частин 3-5 статті 53 ГПК України у взаємозв'язку зі змістом частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; або у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Підстави представництва прокурором інтересів держави з'ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

У справі що переглядається, звертаючись із позовною заявою, обґрунтовуючи своє право на подачу позову, прокурор зазначив, що даний позов є заходом прокурорського реагування в інтересах Сумської міської ради. Зазначеною міською радою не вжито заходів щодо усунення порушень чинного законодавства, зокрема щодо використання земельної ділянки комунальної вдасності без належних правових підстав. Прокурор вказує на те, що спірна земельна ділянка передана у користування без волі власника, а порушення порядку набуття права на земельну ділянку позбавляє міську раду отримання бюджетних коштів.

В свою чергу, Сумська міська рада заперечує щодо наявності правових підстав для звернення до суду з вказаними у позові прокурором вимогами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначені прокурором обставини не підтверджують наявності підстав для представництва, зазначеному в статті 23 Закону України "Про прокуратуру". В даному випадку, прокурором доказів з цього приводу не надано.

Порушенням законодавства, як зазначає прокурор в обґрунтування підстав звернення, є порушення порядку набуття речових прав на земельні ділянки, що обмежує територіальну громаду в особі Сумської міської ради у її використанні та залученні якнайбільшої суми коштів до бюджету.

Проте, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. У статті 43 Конституції України зазначено, що місцеві органи самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки та збори відповідно до закону; утворюють, реорганізовують та ліквідують комунальні підприємства, організації, установи.

Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів.

Прокурор звертається до суду в інтересах держави, які полягають у втраті можливості отримати територіальною громадою міста максимально великого розміру орендної плати за використання земельної ділянки у разі продажу права на конкурентних засадах, що в даному випадку, свідчить про відсутність порушення або загрози порушення інтересів держави, та підстав для здійснення такого представництва.

Окрім цього, прокурор, вимагаючи визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, не довів яким чином оспорюваний ним договір порушує або загрожує порушенню інтересів держави. Прокурор взагалі оминув своєю увагою той факт, яким саме чином порушуються інтереси держави наданням Сумською міською радою земельної ділянки в оренду ТОВ "ВКП "Нотехс", який є власником будівлі, що знаходиться на цій земельній ділянці та більше того яким чином порушені інтереси держави укладенням між двома юридичними (не державними) особами - ТОВ "Універбур" та ТОВ "ВКП "Нотехс" договору купівлі-продажу нерухомого майна (нежитлових приміщень) що є власністю юридичної особи - ТОВ "Універбур", а не держави.

За наведених в сукупності обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновоком місцевого суду про те, що вимоги прокурора є необґрунтованими, не підтвердженими доданими до матеріалів справи доказами, та такими, що не підлягають задоволенню.

Інших доводів та доказів на підтвердження своєї правової позиції, які б слугували підставою для скасування судового рішення у даній справі прокурором не наведено.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи через призму ст. 86 ГПК України питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції бере до уваги висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014 зазначено: «Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).»

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційні вимоги заступника прокурора Сумської області є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та покладаються на прокурора.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275,276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника прокурора Сумської області залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 18.07.2018 у справі № 920/199/18 залишити без змін.

3. Справу № 920/199/18 повернути до Господарського суду Сумської області.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 14.02.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Ю.Б.Михальська

Л.В. Чорна