ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2019 р.м. ХарківСправа № 922/3258/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Хотенця П.В.

при секретарі судового засідання Помпі К.І.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного підприємства "Интерпоиск", м. Харків
до 1. Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни, м. Київ , 2. Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк", м. Київ
про скасування реєстрації права власності
за участю представників сторін:

позивача - Атаманюк П.В., ордер ПТ №095347 від 12.12.2018 року

відповідачів - 1. не з'явився, 2. Мошенець Д.В., довіреність №385 від 19.12.2018 року

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватне підприємство "Интерпоиск", м. Харків звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідачів - 1. Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни, м. Київ та 2. Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк", м. Київ про скасування рішення про державну реєстрацію права власності Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" на нежитлове приміщення літ. "А-3", що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, 216б, вчинене Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною 19 вересня 2016 року у зв'язку із порушенням вимог чинного законодавства.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03 грудня 2018 року позовну заяву Приватного підприємства "Интерпоиск", м. Харків до 1. Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни, м. Київ та 2. Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк", м. Київ про скасування рішення про державну реєстрацію права власності було залишено без руху; надано позивачу строк 10 днів з дня вручення йому цієї ухвали для усунення недоліків, шляхом надання до суду ідентифікаційного коду відповідача в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України); попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи та підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

11 грудня 2018 року Приватним підприємством "Интерпоиск" було усунено недоліки шляхом надання до суду ідентифікаційного коду відповідача в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України); попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи та підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13 грудня 2018 року було прийнято позовну заяву до розгляду; відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначено підготовче засіданні на 03 січня 2019 року на 12:40 годин.

03 січня 2019 року через канцелярію суду Приватним підприємством "Интерпоиск" подано заяву (вхідний № 107) про забезпечення позову, в якій позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову, а саме: зупинити провадження у справі № 922/2695/18 до розгляду по суті справи № 922/3258/18 у зв'язку із об'єктивної неможливості розгляду справи № 922/2695/18 та у зв'язку із тим що розгляд справи № 922/2695/18 по суті зробить неможливим або ускладнить виконання рішення суду та призведе до додаткових матеріальних витрат які будуть направлені на повернення майна з чужого володіння в судовому порядку.

Протокольною ухвалою від 03 січня 2019 року у пілготовчому засіданні було оголошено перерву до 04 січня 2019 року до 12:40 годин.

04 січня 2019 року через канцелярію господарського суду Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни подано відзив (вхідний № 220) на позовну заяву, який суд приймає та долучає до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04 січня 2019 року у задоволенні заяви (вхідний № 107) Приватного підприємства "Интерпоиск" про забезпечення позову було відмовлено.

Протокольною ухвалою від 04 січня 2019 року на підставі статті 177, пункту 3 частини 2 статті 183 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні було оголошено перерву до 11 січня 2019 року до 11:40 годин.

09 січня 2018 року через канцелярію господарського суду Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" подано відзив (вхідний № 489) на позовну заяву, який суд приймає та долучає до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою від 11 січня 2019 року на підставі статті 177, пункту 3 частини 2 статті 183 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні було оголошено перерву до 21 січня 2019 року до 15:00 годин.

Протокольною ухвалою від 21 січня 2019 року на підставі статті 185 Господарського процесуального кодексу України було закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи на 30 січня 2019 року на 11:30 годин.

30 січня 2019 року через канцелярію господарського суду Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" подано заяву (вхідний № 2710) про залучення до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКСПОРТ-ІМПОРТ ТРЕЙД".

30 січня 2019 року через канцелярію господарського суду Приватним підприємством "Интерпоиск" подано заяву (вхідний № 2637), в якій позивач просить задовольнити заяву Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" про залучення до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКСПОРТ-ІМПОРТ ТРЕЙД".

Протокольною ухвалою від 30 січня 2019 року на підставі частини 2 статті 216 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 01 лютого 2019 року на 12:30 годин.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01 лютого 2019 року у задоволенні заяви (вхідний № 2710 від 30 січня 2019 року) Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" про залучення до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКСПОРТ-ІМПОРТ ТРЕЙД" було відмовлено.

Представник позивача у судовому засіданні підтримує заявлені позовні вимоги і просить їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач (Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни) у судове засідання не з'явився, у наданому відзиві на позовну заяву проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача (Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк") у судовому засіданні та у наданому відзиві на позовну заяву проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши повноважних представників позивача та другого відповідача, з'ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів сторін фактичним обставинам справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

За змістом частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі, землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також спори у справах щодо майна, що є предметом зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункти 6 та 13 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення таких відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об'єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних (частина 1 статті 12 Закону № 1952-IV).

Разом із тим, державній реєстрації підлягає саме заявлене право і державна реєстрація права здійснюється суб'єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, встановлених законом, зокрема, на підставі заяви про державну реєстрацію прав, поданої особою, за якою здійснюється реєстрація права. Тобто, відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб'єктом звернення за такою послугою та суб'єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

З предмета та підстав позову, викладених у позовній заяві, вбачається, що позивач звернувся до суду з цим позовом на захист порушеного права власності на вказаний ним об'єкт нерухомомсті до другого відповідача як особи, за якою зареєстровано право власності, тобто, спір, який виник із майнових відносин приватноправового характеру, та існування якого не залежить від додержання вимог законодавства при здійсненні запису про реєстрацію права суб'єктом державної реєстрації прав.

Таким чином, даний спір відноситься до юрисдикції господарських судів України.

З матеріалів справи вбачається, що нежитлова будівля літ. "А-3", що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, 216б належить на праві власності Приватному підприємству "Интерпоиск", про що Комунальним підприємством "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" 22 квітня 2008 року внесено запис в книзі 1, за номером запису 8051, за реєстраційним номером 23022793.

Між Приватним підприємством "Интерпоиск" (позивачем) та Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" (другим відповідачем) був укладений іпотечний договір № 15.41-25/08-Д102 від 23 травня 2008 року зі змінами до нього.

Відповідно до пункту 1.1 розділу "1. Предмет договору", предмет цього договору є передача Іпотекодержателю в іпотеку нерухомого майна (нежитлова будівля літ. "А-3", що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, 216б) для забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань позичальником перед Іпотекодержателем за Генеральною угодою № 25 від 29 січня 2007 року.

За таких обставин Приватне підприємство "Интерпоиск" став іпотекодавцем, а Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк" став іпотекодержателем.

Також Приватне підприємство "Интерпоиск" не є позичальником та боржником за основним зобов'язанням, а є майновим поручителем.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачу стало відомо з листа-попередження від 07 жовтня 2016 року за вхідним № 14159/1, яке підписано начальником управління з реалізації та роботи з нерухомістю Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк", що Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк" набув право власності на об'єкт нерухомого майна, а саме: нежитлову будівлю літ. "А-3", що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, 216б.

Згідно іпотечного договору № 15.41-25/08-Д102 від 23 травня 2008 року зі змінами до нього, Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк" має право звернути стягнення на предмет іпотеки за своїм вибором.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно частини 1 статті 35 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини 3 статті 37 Закону України "Про іпотеку", Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Другий відповідач не надсилав на адресу Приватного підприємства "Интерпоиск" вимогу про усунення порушення основного зобов'язання, чим не дотримався вимог статті 35 Закону України "Про іпотеку", що підтвердилося матеріалами справи та поясненнями сторін, а надісланий Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" лист від 2014 року не містив розмір відповідальності майнового поручителя, адже його відповідальність обмежена розміром предмета іпотеки.

Надані відповідачами докази направлення повідомлення вимоги про усунення порушення основного зобов'язання, суд не може приймати до уваги, у зв'язку із відсутністю огляду оригіналу таких доказів та враховуючи відсутність доказів отримання відповідної вимоги позивачем.

Згідно частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому суд не може визнати обґрунтованими посилання представника другого відповідача на те що позивач був належним чином повідомлений про порушення умов договору іпотеки, при цьому не надавши жодного доказу його належного повідомлення.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06 вересня 2005 року).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15 травня 2008 року зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно абзаца 4 статті 5 Закону України "Про нотаріат", нотаріус зобов'язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про нотаріат", нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Згідно абзаца 1 пункту 1 частини 3 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом.

Змістом частин першої, другої статті 590 Цивільного кодексу України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

Згідно частин 1 статті 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України "Про іпотеку", до яких зокрема належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, яка була чинна на час спірних правовідносин), з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної комісії скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обтяження щодо розпорядження майном такого боржника.

Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України "Про іпотеку" є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України "Про іпотеку" містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 Цивільного кодексу України.

Згідно частини 1 статті 37 Закону України "Про іпотеку" правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільним кодексом України передбачено лише у статтях 335 та 376 Цивільного кодексу України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина 1 статті 328 Цивільного кодексу України).

Стаття 392 Цивільного кодексу України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку").

Враховуючи вищезазначене, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови в державній реєстрації, передбачені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", зокрема, у зв'язку з не встановленням належним чином факту чи відмінний на даний час обсяг майна від того, що передавалося в іпотеку відповідно до вищезазначеного договору та чи встановлено його теперішню ринкову вартість на момент звернення другого відповідача до державного реєстратора.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", в редакції, чинній 19 вересня 2016 року, державним реєстратором є, зокрема, нотаріус.

Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Згідно пункту 57 Порядку Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25 грудня 2015 року №1127 в редакції, чинній 19 вересня 2016 року, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Проаналізувавши норми Закону України "Про іпотеку", Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та положення Порядку Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25 грудня 2015 року №1127, та враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, законними, підтвердженими матеріалами справи і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору у розмірі 2643,00 грн. покладаються на другого відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1-5, 10, 11, 12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 183, 194, 195, 196, 201, 208-210, 217, 218, 219, 220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" на нежитлове приміщення літ. "А-3", що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, 216б, вчинене Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною 19 вересня 2016 року у зв'язку із порушенням вимог чинного законодавства.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" (01004, м. Київ, бул. Т. Шевченко/вул. Пушкінська, 8/26, ) на користь Приватного підприємства "Интерпоиск" (61176, м. Харків, вул. Корчагінців, 25/203, ідентифікаційний код 31556948) 2643,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено 11.02.2019 р.

Суддя П.В. Хотенець