СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2019 р. Справа № 922/3270/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю представників сторін:

позивача не зявився;

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Міністерства оборони України (вх. №204 Х/1-18)

на ухвалу господарського суду Харківської області від 21.12.2018 року у справі №922/3270/18, постановлену в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Ольшанченко В.І.), повний текст ухвали складено 21.12.2018 року

за позовною заявою Міністерства оборони України, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський завод засобів індивідуального захисту», м. Харків

про стягнення 40326,00 грн

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.12.2018 року у справі №922/3270/18 повернуто позовну заяву Міністерству оборони України та додані до неї документи, а також заяву про усунення недоліків без номеру та без дати (вх.№35174 від 18.12.2018) та додані до неї документи, всього на 20 аркушах.

Міністерство оборони України з ухвалою суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду Харківської області від 21.12.2018 року у справі №922/3270/18 про повернення позовної заяви скасувати та передати справу на розгляд до суду першої інстанції.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Позовну заяву від імені Міністерства оборони України підписано представником ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності від 11.07.2018 року №220/424/д та яка видана директором Юридичного департаменту Міністерства оборони України.

Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 30.12.2016 року №744 надано право директору Юридичного департаменту підписувати довіреності на представництво інтересів в судах та інших юрисдикційних органах, а також визначено повноваження та обсяг процесуальних прав уповноважених представників.

Суд першої інстанції дійшов помилкового та необґрунтованого висновку про невиконання вимог ухвали господарського суду Харківської області від 03.12.2018 року та як наслідок повернув позовну заяву безпідставно.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2019 року, суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.01.2019 року клопотання Міністерства оборони України про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на ухвалу господарського суду Полтавської області від 21.12.2018 року; відповідачу - Товариству з обмеженою відповідальністю «Харківський завод засобів індивідуального захисту» встановлено строк до 30.01.2019 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам частини 2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України; призначено справу №922/3270/18 до розгляду на 05.02.2019 року.

29.01.2019 року на адресу Східного апеляційного господарського суду від Міністерства оборони України надійшла заява про долучення платіжного доручення (вх. 961), яка долучена до матеріалів справи.

В судове засідання 05.02.2019 року представники позивача та відповідача не зявилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотному боці ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні про відправлення її копій сторонам і є доказом належного повідомлення учасників спору про дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України.

На підтвердження направлення копії ухвали від 16.01.2018 року сторонам у справі додано фіскальний чек УДППЗ "Укрпошта" від 18.01.2018 року: №781 з якого вбачається, що Міністерство оборони України отримало копію ухвали 23.01.2018 року (а.с.50).

Процесуальні документи у даній справі направлялись на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський завод засобів індивідуального захисту» в порядку приписів ст. 242 ГПК України та із дотриманням вимог ч. 4 ст. 120 ГПК України. Разом з тим, ухвала суду про відкриття апеляційного провадження у справі була повернута на адресу суду апеляційної інстанції із довідкою пошти від 26.01.2019 року про повернення "за іншими причинами (а.с.59).

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім того, вказану ухвалу суду від 16.01.2018 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Приписами частини 1 статті 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 1 статті 271 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

29.11.2018 року Міністерство оборони України звернулось до господарському суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод засобів індивідуального захисту" , в якій просить стягнути з відповідача на свою користь пеню у розмірі 10296,00 грн та штраф у розмірі 30030,00 грн за порушення умов договору №286/3/17/310 від 20.10.2017 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.12.2018 року було залишено без руху позовну заяву Міністерства оборони України та встановлено строк для усунення недоліків, а саме на подання господарському суду Харківської області: нотаріально посвідченої довіреності на дату підписання позову, що підтверджує повноваження представника позивача ОСОБА_1, якою підписано позовну заяву; обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються, із зазначенням періоду нарахування неустойки.

Залишаючи без руху вказану позовну заяву господарський суд першої інстанції вказав на те, що в якості доказів наявності повноважень представника позивача ОСОБА_1 на підписання позовної заяви від імені позивача, до позову додана копія довіреності №220/424/д від 11.07.2018 року, що видана директором Юридичного департаменту Міністерства оборони України, який діє на підставі наказу Міністерства оборони України №744 від 30.12.2016 року та у порядку передоручення и не посвідчена нотаріально, як того вимагає ч. 2 ст. 245 ЦК України, крім того, вона засвідчена самим представником позивача, якому вона і видана;також позовна заява не містить обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються, із зазначенням періоду нарахування неустойки.

18.12.2018 року позивач подав заяву про усунення недоліків без номеру та без дати (вх.№35174 від 18.12.2018 року), в якій вказував, що надає обґрунтований розрахунок штрафних санкцій за порушення умов договору №286/3/17/310 від 20.10.2017 року та оригінал платіжного доручення №286/3/1376 від 23.11.2018 року, який просить долучити до матеріалів справи.

До заяви про усунення недоліків позивач надав ту ж саму копію довіреності №220/424/д від 11.07.2018 року, яка була додана ним до позовної заяви, але вже засвідчену не самим представником позивача, якому вона і видана, а начальником відділу Юридичного департаменту Міністерства оборони України.

Господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що надана позивачем до заяви про усунення недоліків копія довіреності №220/424/д від 11.07.2018 року, що видана директором Юридичного департаменту Міністерства оборони України на підставі наказу Міністерства оборони України №744 від 30.12.2016 року, не може вважатися належним та допустимим доказом наявності у представника позивача повноважень на підписання від його імені позовної заяви, оскільки вона видана у порядку передоручення з порушенням форми та ухвалою від 21.12.2018 року повернув позовну заяву та додані до неї докази позивачу.

Колегія суддів вважає необґрунтованими зазначені висновки місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Згідно статті 129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону.

Отже, одним з основних принципів судочинства, закріплених конституційно, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен не лише правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін, а й додержуватися норм процесуального права.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

При цьому, ч.1 ст. 8 зазначеного вище Закону передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

У статті 236 ГПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 162 ГПК України, позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Частиною 5 статті 264 ГПК України визначено, що до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Отже, у представника за довіреністю від імені юридичної особи, підписаною особою, уповноваженою на це законом або установчими документами виникає право на представництво інтересів юридичної особи, від імені якої видано довіреність.

Так, як було зазначено вище, Міністерство оборони України подало до господарського суду Харківської області позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод засобів індивідуального захисту" , в якій просило стягнути з відповідача на свою користь пеню у розмірі 10296,00 грн та штраф у розмірі 30030,00 грн за порушення умов договору №286/3/17/310 від 20.10.2017 року, яка підписана представником позивача ОСОБА_1

З матеріалів справи вбачається, що до матеріалів вказаної позовної заяви додано, зокрема, належним чином засвідчену копію довіреності №220/424/д від 11.07.2018 року, що видана від імені позивача директором Юридичного департаменту Міністерства оборони України, який діє на підставі наказу Міністерства оборони України №744 від 30.12.2016 року.

Вказана довіреність видана строком дії з 11.07.2018 року до 31.12.2018 року включно, без права передоручення.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду, підставою для її винесення було, зокрема, те, що позивачем не надано довіреності, що підтверджує повноваження представника позивача ОСОБА_1, яка підписала позовну заяву.

Положення статті 60 ГПК України визначають правовий статус документів та перелік документів, що підтверджують повноваження представників, до якого відноситься, зокрема, довіреність юридичної особи.

У відповідності до ч. 2 ст. 91 ГПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії, які видаються органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та їх об'єднаннями усіх форм власності, повинні бути засвідчені з додержанням вимог пункту 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 року N 55, а разі якщо інструкціями з діловодства, які діють у відповідних органах, підприємствах, установах і організаціях, установлено додаткові вимоги щодо оформлення копій, - також і цих вимог.

Подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади (якщо вона є посадовою особою) та з прикладенням печатки (за її наявності).

Відповідно до п.5.27 Національного стандарту України Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації Вимоги до оформлювання документів (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 року №55, відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів Згідно з оригіналом, назви, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляються нижче реквізиту.

Отже, належне засвідчення позивачем власної копії довіреності має місце у випадку, якщо він має статус юридичної особи, оскільки порядок засвідчення копій такими особами передбачений ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 року N 55.

Таким чином, з наведених вище норм матеріального права випливає, що засвідчена у порядку, встановленому чинним законодавством України копія довіреності юридичної особи є документом, який підтверджує повноваження представника, зокрема, на підписання позовної заяви, та з урахуванням положень ч. 6 ст. 91 ГПК України лише у випадку, якщо оригінал письмового доказу (довіреності) не поданий і відповідач або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії довіреності оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Втім, в оскаржуваній ухвалі господарським судом першої інстанції не зазначено, що надана позивачем належним чином засвідчена копія довіреності викликає у суду сумніви щодо її змісту, а за таких обставин, копія довіреності №220/424/д від 11.07.2018 року є належним та допустимим доказом в розумінні ст. ст. 76-77 ГПК України.

Таким чином, позовна заява підписана уповноваженим представником Міністерства оборони України, а доказів, що свідчили б про відсутність повноважень особи на підписання вказаної позовної заяви матеріали справи не містять.

Окрім того, відповідно до ст. 45 ГПК України, що позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Згідно статті 60 ГПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами зокрема як довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

За змістом статті 61 ГПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обовязки.

Відповідно до ч.5.ст.164 ГПК України до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Як було зазначено вище позовну заяву від імені Міністерства оборони України підписано представником ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності від 11.07.2018 року №220/424/д, та яка видана директором Юридичного департаменту Міністерства оборони України.

Відповідно до п.3 наказу Міністра оборони України від 30.12.2016 року №744 «Про організацію претензійної та позовної роботи, представництва інтересів у судах і виконання рішень судів у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України» директору Юридичного департаменту Міністерства оборони України (особі, на яку згідно з письмовим наказом покладено тимчасове виконання обовязків директора), в порядку, визначеному Інструкцією надано підписувати довіреності на представництво інтересів Міністерства оборони України в судах та інших юрисдикційних органах (нотаріаті, державній виконавчій службі тощо), скасовувати (відзивати) їх, а також визначати повноваження та обсяг процесуальних прав уповноважених представників з урахуванням вимог Інструкції .

З матеріалів справи вбачається, що Міністерством оборони України було надіслано на адресу господарського суду Харківської області відповідну заяву про усунення недоліків, до якої, в тому числі, долучено належним чином завірену копію довіреності №220/424/д від 11.07.2018 року, посвідчену посадовою особою заступником директора департаменту - начальником відділу Юридичного департаменту Міністерства оборони України, яка прирівнюється до нотаріально посвідчених довіреностей відповідно до ч. 3 ст. 245 ЦК України.

А отже, господарський суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що довіреність від 11.07.2018 року №220/424/д видана ОСОБА_1 уповноваженою наказом відповідною особою, видана у порядку передоручення та відповідно до ч.2 ст.245 ЦК України підлягає посвідченню, оскільки довіреності, які підписані директором Юридичного департаменту Міністерства оборони України, не є передорученням, а повноваження підписувати довіреності на представництво інтересів Міністерства оборони України в судах та інших юрисдикційних органах, передбачені наказом Міністерства оборони України від 30.12.2016 року №744.

Окрім того, відповідно до частини першої статті 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційне право на судовий захист передбачає, як невід'ємну частину такого захисту, можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об'ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Разом з тим, відповідно до ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання; право звернутися до суду за їх захистом відповідно до встановлених способів захисту цивільних прав та інтересів судом.

Між тим, Суд нагадує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Отже, висновок місцевого господарського суду про повернення позовної заяви не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Таким чином, аргументи викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали, у звязку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу господарського суду Харківської області від 21.12.2018 року у справі №922/3270/18 слід скасувати, а справу передати для продовження розгляду до господарського суду Харківської області.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції, оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню, з передачею справи на розгляд до господарського суду Харківської області.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 21.12.2018 року у справі №922/3270/18 скасувати.

Справу передати на розгляд до господарського суду Харківської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08.02.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя М.М. Слободін