РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.02.2019Справа № 910/15366/18

Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Державного комітету телебачення і радіомовлення України, м. Київ

до Видавництва Національної спілки письменників України "Український письменник", м. Київ

про стягнення 17 020,00 грн, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державний комітет телебачення і радіомовлення України (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Видавництва Національної спілки письменників України "Український письменник" (відповідач) суми завищення вартості видавничої продукції (послуг) з урахуванням рівня рентабельності (10 % від собівартості) та суми витрат на доставку (5 % від собівартості) за Договором № 188 про закупівлю від 25.08.2015 року в розмірі 17 020,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в рамках виконання бюджетної програми "Українська книга" у 2015 році між сторонами було укладено Договір від 25.08.2015 № 188 про закупівлю послуг з підготовки, виготовлення і розповсюдження (доставки) видання "Гранослов", автор ОСОБА_1, на суму 112 000,00 грн. Фактичне надання послуг, передбачених названим договором, встановлено Актом приймання-передачі наданих послуг від 25.08.2015 № 01/188. Водночас за результатами ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Держкомтелерадіо Держаудитслужбою встановлені порушення, допущені відповідачем під час реалізації програми "Українська книга" за договором. Позивач стверджує, що витрати по статті "Загальновидавничі витрати" за договором були віднесені відповідачем із розрахунку 12 місяців, що призвело до їх завищення на суму 14 800,00 грн. Як наслідок, вартість видавничої продукції (послуг) з урахуванням рівня рентабельності (10 % від собівартості) та суми витрат на доставку (5 % від собівартості) завищено загалом на суму 17 020,00 грн. З урахуванням викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача вказані грошові кошти у сумі 17 020,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2018 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк та спосіб для усунення її недоліків.

04.12.2018 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Згідно з п. 1 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.

Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. Крім того, відмовлено у задоволенні клопотання Державного комітету телебачення і радіомовлення України про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державної аудиторської служби України.

При цьому, вказаною ухвалою суду, зокрема, відповідачу було запропоновано у строк до п'ятнадцяти днів з дня її вручення подати відзив на позовну заяву, надіслати позивачу копію відзиву та доданих до нього документів, докази чого надати суду.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд цієї справи та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, 12.12.2018 року ухвала суду про відкриття провадження у справі від 10.12.2018 року була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01054, м. Київ, вул. О.Гончара, буд. 52.

11.01.2019 року до суду повернулось поштове відправлення, адресоване відповідачеві разом з ухвалою суду від 10.12.2018 року, яке відповідно до повідомлення підприємства поштового зв'язку з відбитком календарного штемпелю за 10.01.2019 року не вручене під час доставки останньому.

Відтак, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України день складення підприємством поштового зв'язку повідомлення за 10.01.2019 року про повернення поштового відправлення вважається днем вручення відповідачу ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Приймаючи до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд цієї справи та у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, відзиву на позовну заяву не подав до суду, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.08.2015 року між позивачем (замовник) та відповідачем (виконавець) укладено Договір про закупівлю № 188 (далі - Договір), відповідно до п. п. 1.1., 1.2. якого виконавець зобов'язувався у 2015 році надати послуги щодо друкування, інші (ДК 016: 2010 код 18.12.1) (послуги з підготовки, виготовлення і розповсюдження (доставки) видань) - 53 лоти лот 13 - Гранослов автор ОСОБА_1 за програмою "Українська книга" (далі - послуги).

Згідно з п. 2.1. Договору виконавець повинен підготувати та виготовити видання, якість якого відповідає вимогам, передбаченим Технічним завданням, що є невід'ємним додатком до цього Договору.

Як свідчить п. 3.1. Договору ціна визначена відповідно до Планового кошторису витрат, що є невід'ємним додатком до Договору, і становить 112 000,00 грн без ПДВ.

Розділ IV укладеного між сторонами Договору регулює порядок здійснення оплати.

Так, відповідно до п. 4.1. Договору оплата за надані послуги здійснюється шляхом перерахування коштів на підставі підписаного Акту наданих послуг.

В свою чергу, згідно п. 4.2. Договору підписання сторонами Акту наданих послуг здійснюється за умови надання виконавцем первинних документів, які підтверджують доставку видання одержувачам, визначеним рознарядкою на розподіл тиражу, а також первинних документів, які підтверджують фактичні витрати, пов'язані з розповсюдженням видання.

Сторони несуть відповідальність у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за Договором. Замовник має право пред'явити претензію виконавцю щодо кількості та якості виготовленого видання (п. п. 7.1., 7.2. Договору).

Згідно з п. 10.1 Договір набирає чинності з моменту підписання та діє до 25 грудня 2015 року.

У матеріалах справи містяться погоджені у двосторонньому порядку Додаток № 1 - Плановий кошторис витрат, Додаток № 2 - Технічне завдання та фактичний кошторис витрат до Договору.

Відповідно до наявного у матеріалах справи Акту № 01/188 приймання-передачі наданих послуг від 15.12.2018 сторонами підтверджено, що послуги, передбачені Договором, надані виконавцем у встановлений термін, у повному обсязі та із дотриманням інших умов згаданого вище Договору. У замовника претензій по якості наданих послуг немає. Цей Акт є підставою для розрахунків, порядок яких визначений у Договорі.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачем на виконання умов Договору було перераховано відповідачеві 112 000,00 грн як оплату державного замовлення книги ОСОБА_1 "Гранослов" згідно з договором № 188 від 25.08.2015, акт 01/188 від 15.12.2015, що підтверджується копією платіжного доручення № 1111 від 15 грудня 2015 року.

Поряд з цим, як вказує позивач та слідує з матеріалів справи, за результатами ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного комітету телебачення і радіомовлення України за період з 01.01.2014 по 31.08.2016 Держаудитслужбою встановлені порушення, допущені відповідачем під час реалізації програми "Українська книга" за договором.

Відповідно до Акту № 03-21/6 від 30.11.2016 за результатами зустрічної звірки, проведеної у Видавництві Національної спілки письменників України "Український письменник" встановлено, що у 2015 році за договорами, укладеними з Держкомтелерадіо Видавництвом підготовлено та надруковано 16 видань, в тому числі 12 видань - за договорами, укладеними 25.08.2015 та 4 за договорами від 06.11.2015 року. Загальна вартість договорів відповідно до планових та фактичних кошторисів витрат, які є невід'ємною частиною договорів, становила 1484,4 тис. грн. Вартість видавничої продукції (послуг) здійснювались Видавництвом за такими статтями витрат: оплата авторського та художнього гонорарів, витрати на додрукарські процеси, поліграфічне виконання, придбання паперу, картону, палітурних та інших матеріалів, загальновидавничих витрат, рентабельності (10 % від собівартості) та витрат на доставку до споживачів (5 % від собівартості). Роботи за договорами Видавництвом передбачено виконати у серпні-грудні 2015 року, починаючи з 25.08.2015 (за 12 договорами) та листопада-грудня 2015 року, починаючи з 06.11.2015 (за 4 договорами), та відповідно віднесення витрат розпочати з дати укладення договорів. Проте, відповідно до розрахунків, за статтею "Загальновидавничі витрати", наданих під час зустрічної звірки, витрати до цієї статті віднесено Видавництвом із розрахунку12 місяців, які склали 201300,00 грн. Отже, сума загальновидавничих витрат завищена на суму 135 800,00 грн. (201300,00 грн - 65500,00 грн). Як наслідок, вартість видавничої продукції (послуг) з урахуванням рівня рентабельності (10 % від собівартості) та суми витрат на доставку (5 % від собівартості) завищено загалом на суму 156200,00 грн. Необґрунтовані витрати у повному обсязі включені до планових кошторисів, які є невід'ємною частиною договорів, а також до фактичних кошторисів та актів наданих послуг.

Також в матеріалах справи наявна довідка Держаудитслужбою від 04.11.2016 № 03-21/1/82-з зустрічної звірки у Видавництві Національної спілки письменників України "Український письменник" з метою підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків з Державним комітетом телебачення та радіомовлення України за період з 01.01.2014 по 31.08.2016. Зустрічною перевіркою встановлено, що Видавництво на виконання договорів, укладених з Держкомтелерадіо у 2015 році, отримало кошти на підготовку, друк та розповсюдження видань за програмою "Українська книга", а саме згідно договору № 188 від 25.08.2015, автор ОСОБА_1, вартість 1000 примірників видання книги "Гранослов" становить 112,0 тис. грн. Згідно з наданими до звірки актами приймання-передачі наданих послуг, які передбачені даними договорами, Видавництвом надано послуг в повному обсязі та оплачено Держкомтелерадіо повністю.

У претензії № 14 від 01 червня 2017 року (докази направлення претензії відповідачу у справі) позивач просив відповідача повернути 17020,00 грн в досудовому порядку. В матеріалах справи відсутній результат розгляду претензії відповідачем. За твердженням позивача, відповіді на претензію ним не отримано.

Позивач стверджує, що витрати по статті "Загальновидавничі витрати" за договором були віднесені відповідачем із розрахунку 12 місяців, що призвело до їх завищення на суму 14 800,00 грн. Як наслідок, вартість видавничої продукції (послуг) з урахуванням рівня рентабельності (10 % від собівартості) та суми витрат на доставку (5 % від собівартості) завищено загалом на суму 17 020,00 грн. З урахуванням викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача вказані грошові кошти у сумі 17 020,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для випуску книжкової продукції за програмою "Українська книга", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. N 419 (далі - Порядок використання коштів), в редакції, чинній на час дії Договору, позивач є головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми "Випуск книжкової продукції за програмою "Українська книга". На підставі п. 4 Порядку закупівля товарів, робіт і послуг за рахунок бюджетних коштів здійснюється в установленому законом порядку.

У відповідності до ст. 13 Господарського кодексу України (далі - ГК України) державне замовлення є засобом державного регулювання економіки шляхом формування на договірній (контрактній) основі складу та обсягів продукції (робіт, послуг), необхідної для пріоритетних державних потреб, розміщення державних контрактів на поставку (закупівлю) цієї продукції (виконання робіт, надання послуг) серед суб'єктів господарювання, незалежно від їх форми власності. Відповідно до п. 5 Порядку використання коштів Позивач укладає з переможцями процедури закупівлі товарів, робіт і послуг договір про закупівлю з урахуванням того, що:

до собівартості таких товарів, робіт і послуг не включаються витрати, які безпосередньо не пов'язані з їх постачанням, виконанням і наданням;

норматив рентабельності випуску книжкової продукції не повинен перевищувати 15 відсотків, а доставки - 5 відсотків зазначеної в договорі суми тощо.

З огляду на ч. 3 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом.

Отже, незважаючи на певну специфічність, пов'язану з участю у господарських правовідносинах державного суб'єкта, між сторонами спору виникли зобов'язальні (договірні) відносини, які регулюються положеннями книги п'ятої Цивільного кодексу України, розділу IV Господарського кодексу України. Оскільки відповідні відносини виникли внаслідок реалізації бюджетної програми "Українська книга", на них також поширюється спеціальне законодавство, зокрема норми Закону України "Про видавничу справу", Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для випуску книжкової продукції за програмою "Українська книга", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. N 419, Порядку формування державного замовлення на випуск видавничої продукції та її розповсюдження затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 вересня 2012 р. N 850 (в редакціях, чинних на час укладення і дії Договору) тощо.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В свою чергу, відповідно до ст. 173, 174 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору.

Частинами 1, 3 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Разом з тим, відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. У відповідності до ст. 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно зі ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Одночасно, на підставі ч. 5 ст. 179 ГК України зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про видавничу справу" умови виконання замовлення на видавничу продукцію, права та обов'язки сторін визначаються відповідними угодами, укладеними згідно із законодавством між замовником видавничої продукції та відповідними суб'єктами видавничої справи.

Стаття 26-1 ЗУ "Про видавничу справу" (в редакції, чинній на час дії Договору) регулює особливості формування державного замовлення на випуск видавничої продукції. Встановлено, що державне замовлення на випуск видавничої продукції формується відповідно до вимог Закону України "Про державне замовлення для задоволення пріоритетних державних потреб" з урахуванням особливостей, передбачених цією статтею. Показниками державного замовлення на випуск видавничої продукції є загальний обсяг друкованого видання, його тираж та вартість. Загальні обсяги випущеної за державним замовленням видавничої продукції повинні відповідати загальним обсягам її розповсюдження. При чому державні замовники як головні розпорядники коштів державного бюджету в межах виділених коштів та виходячи із затверджених показників державного замовлення відповідно до переліку книжкових видань, передбачених до випуску за державним замовленням, що складається на підставі експертних висновків, укладають державні контракти, в яких визначаються економічні і правові зобов'язання сторін та регулюються взаємовідносини замовника і виконавця.

При цьому, вибір виконавців державного замовлення здійснюється у порядку, встановленому Законом України "Про здійснення державних закупівель", а Порядок формування державного замовлення на випуск видавничої продукції та порядок її розповсюдження затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідний Порядок формування державного замовлення на випуск видавничої продукції та її розповсюдження затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 вересня 2012 р. N 850, пунктом 5 якого передбачено, що для підготовки пропозицій до проекту державного замовлення потенційні державні замовники оголошують інформацію про прийом від видавців пропозицій щодо випуску за державним замовленням видань визначеної тематики (далі - пропозиції) та строки їх подання. При чому плановий кошторис витрат додається до відповідних пропозицій. Отже, враховуючи процедуру відбору виконавців державного замовлення на випуск видавничої продукції, відповідні суми, зазначені Відповідачем у плановому кошторисі витрат, які пізніше були відображені у фактичному кошторисі і в акті приймання-передачі, були погоджені самим Позивачем ще до моменту виникнення між сторонами договірних відносин - на етапі прийняття пропозицій від потенційних виконавців державного замовлення.

Крім того, п.п. 13, 16 Порядку закріплено, що з метою забезпечення прозорості витрачання коштів державного бюджету, які спрямовуються на виконання державного замовлення, кошторисна вартість видавничої продукції оприлюднюється на офіційному веб-сайті державного замовника, в офіційних друкованих виданнях, на інформаційних стендах або іншим способом. Оплата виконавцям здійснюється відповідно до умов укладених державних контрактів (договорів).

Як передбачено ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

В силу положень ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надані йому послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

В даному випадку сторонами в Договорі було погоджено всі істотні умови, в тому числі щодо ціни, яка визначена Сторонами за взаємною згодою відповідно до Планового кошторису витрат. Плановий кошторис витрат, зокрема, включає такі статті витрат: рентабельність 10 % - 9739,00 грн та доставку до споживачів 5% - 4870,00 грн. Зазначений плановий кошторис є додатком № 1 до Договору і підписаний обома сторонами.

Стаття 193 ГК України встановлює загальні умови виконання господарських зобов'язань - суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Належне виконання передбачає, зокрема, виконання:

1) належними сторонами (частина 1 статті 194 ГК, статті 527 - 528 ЦК України);

2) у повному обсязі (частина 4 статті 193 ГК, стаття 529 ЦК України);

3) у встановлений строк (частина 5 статті 193 ГК, стаття 531 ЦК України);

4) у належному місці (стаття 197 ГК, стаття 532 ЦК України).

Разом з тим, ст. 203 ГК України встановлює, що господарське зобов'язання, всі умови якого виконано належним чином, припиняється, якщо виконання прийнято управненою стороною. Слід зазначити, що припиняє зобов'язання не будь-яке, а належне виконання, якщо воно прийнято управненою стороною. В свою чергу, прийняття належного виконання є обов'язком, а не правом управненої сторони (кредитора).

У відповідності до п. 6 Порядку використання коштів для остаточної оплати товарів, робіт і послуг та здійснення відповідних розрахунків переможець процедури їх закупівлі подає Держкомтелерадіо акти приймання-передачі з інформацією у натуральних показниках за формою, встановленою Комітетом. Як зазначено вище, в матеріалах справи міститься відповідний акт приймання-передачі наданих послуг від 15.12.2018, підписаний уповноваженими представниками Сторін договору. Зміст акту свідчить (і про це також стверджується в позовній заяві), що позивач прийняв надані відповідачем послуги, будь-яких претензій чи заперечень щодо обсягу чи якості наданих послуг ним заявлено не було.

Предметом заявленого позову є вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 17 020,00 грн як відшкодування збитків.

Згідно ч. 1 ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 22 ЦК України на відшкодування збитків має право особа, якій їх завдано у результаті порушення її цивільного права. Загальне поняття "збитки" складається із двох складових. По-перше, це "реальна шкода", під якою ст. 22 Цивільного кодексу України розуміє дві групи витрат:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

По-друге, поняття "збитки" включає в себе упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

У сфері господарювання щодо відшкодування збитків діють положення глави 25 ГК України. За змістом ч. 2 ст. 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

З огляду на ч. 1, 2 ст. 217 ГК України відшкодування збитків є одним із видів господарських санкцій, як заходів впливу на правопорушника у сфері господарювання. Разом з тим, згідно зі ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зважаючи на зазначені норми, для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов'язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Частина 1 ст. 226 ГК України до суб'єктів відшкодування збитків відносить учасника господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення. А частина 1 ст. 224 ГК України вказує на те, що завдані збитки повинен відшкодувати учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності. Тобто закон пов'язує виникнення обов'язку відшкодування шкоди з двома умовами:

1. Порушення господарського зобов'язання;

2. Порушення установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності.

У світлі конкретних обставин цієї справи, відповідачем належним чином виконане прийняте відповідно до Договору зобов'язання з підготовки, виготовлення і розповсюдження (доставки) продукції. Аргумент Позивача про те, що відповідачем такі послуги надані поза межами строку дії Договору відхиляється судом, адже він не знайшов свого підтвердження під час дослідження наданих доказів, а віднесення ідповідачем витрат за статтею "Загальновидавничі витрати" із розрахунку 12 місяців не стосуються виконання договірного зобов'язання та виходить за межі господарських відносин з позивачем та пов'язане з власним веденням бухгалтерського обліку та звітності. Тобто стверджувати про те, що відображенням даних у власному бухгалтерському обліку та звітності відповідач порушив господарське зобов'язання і тим самим завдав позивачу збитків, відсутні жодні правові підстави.

Так само як і не може бути прийнятий судом аргумент позивача про те, що порушення відповідача полягає у включенні необґрунтованих витрат до планового і фактичного кошторисів, які є невід'ємною частиною договорів. Адже, як зазначено вище, позивач в силу вимог чинного законодавства і специфічності процедури обрання виконавця відповідної бюджетної програми, погодив відповідні суми, із яких складається ціна Договору, ще до виникнення між сторонами договірних відносин.

Порушення установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності також не може бути визнано судом підставою застосування до відповідача господарських санкцій у вигляді відшкодування збитків. Чинне законодавство не містить переліку конкретних установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, порушення яких можуть розцінюватися як підстави застосування господарських санкцій. Разом з тим, за змістом статті 5 Господарського кодексу України правовий господарський порядок в Україні формується на основі оптимального поєднання ринкового саморегулювання економічних відносин суб'єктів господарювання та державного регулювання макроекономічних процесів, виходячи з конституційної вимоги відповідальності держави перед людиною за свою діяльність та визначення України як суверенної і незалежної, демократичної, соціальної, правової держави. Частина 2 зазначеної статті закріплює конституційні основи правового господарського порядку в Україні. В свою чергу, суб'єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Загальні принципи господарювання закріплені у статті 6 Господарського кодексу України, ними є:

- забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою усіх суб'єктів господарювання;

- свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом;

- вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України;

- обмеження державного регулювання економічних процесів у зв'язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави;

- захист національного товаровиробника;

- заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

В світлі конкретних обставин цієї справи судом не вбачається порушення відповідачем установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, що в межах наявних між сторонами правовідносин призвело б до завдання позивачу збитків, стягнення яких він вимагає у судовому порядку.

Крім того, суд зазначає, що акт перевірки вказаного вище контролюючого органу може бути підставою для вжиття ним в межах своєї компетенції відповідних заходів реагування, в тому числі, притягнення до відповідальності посадових осіб у встановленому чинним законодавством порядку, а не для встановлення певного зобов'язання в межах господарсько-договірних відносин.

Таким чином, суд приходить до висновку, що акт Державної аудиторської служби України №03-21/6 від 30.11.2016 року, складений за результатами ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного комітету телебачення і радіомовлення України за період з 01.01.2014 по 31.08.2016, а також довідка Державної аудиторської служби України №03-21/1/82-з від 04.11.2016 року лише фіксують порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась. Зазначений акт та довідка ревізії не можуть змінювати, припиняти (частково або повністю) договірні правовідносини сторін, зобов'язання, визначені договором та підтверджені відповідними первинними документами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 3-69гс13 від 22.01.2013 року.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Проте, в цьому випадку, суд не вбачає порушення, невизнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення позивача до суду, з мотивів викладених вище.

Вирішуючи спір, суд також не приймає посилання позивача на рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2018 у справі № 910/23602/17, яким позов Державного комітету телебачення і радіомовлення України задоволено, оскільки у вказаній справі встановлювалися обставини щодо виконання сторонами зобов'язань за іншим договором, який був підставою позову. Вказане рішення не має для суду преюдиційного значення, оскільки воно стосується інших правовідносин за іншим договором, а встановлені судом у справі обставини за схожими правовідносинами є правовою оцінкою таких схожих обставин, що не несе обов'язкової доказової сили. Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Судовий збір в розмірі 1 762,00 грн, у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати зі сплати судового збору покласти на Державний комітет телебачення і радіомовлення України.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 11.02.2019 року

Суддя С.М. Морозов