ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2019 р. Справа№ 910/4714/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Мартьянова Л.В. довіреність № 171 від 08.11.2018 року;

від відповідача: Самборського Є.О. довіреність № 5 від 20.10.2017 року,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська республіканська науково-виробнича фірма "Медицина-екологія" ("МЕДЕКОЛ") в особі Голови комісії з реорганізації Зотова Володимира Павловича

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2018 року (дата підписання повного тексту 19.09.2018)

у справі № 910/4714/18 (суддя: Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська республіканська науково-виробнича фірма "Медицина-екологія" ("МЕДЕКОЛ") в особі ліквідатора Зотова Володимира Павловича

про визнання кредиторських вимог та зобов'язання вчинити певні дії

Встановив

Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська республіканська науково-виробнича фірма "Медицина-екологія" ("МЕДЕКОЛ") в особі ліквідатора Зотова Володимира Павловича (далі - відповідач) про визнання кредиторських вимог в сумі 99 172, 84 грн, зобов'язання включити їх до проміжного ліквідаційного балансу відповідача та направити на адресу позивача належним чином завірену копію проміжного ліквідаційного балансу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська республіканська науково-виробнича фірма "Медицина-екологія" ("МЕДЕКОЛ") із зазначенням в ньому розміру включених вимог.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно інформації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач з 21.12.2017 року знаходиться в стані припинення, однак за період з 01.07.2014 року по 01.01.2018 року останній не сплатив вартість послуг з централізованого опалення, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 99 172, 84 грн.

Господарський суд міста Києва повністю задовольнив позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" своїм рішенням від 11.09.2018 року (повний текст складено 19.09.2018 року).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська республіканська науково-виробнича фірма "Медицина-екологія" ("МЕДЕКОЛ") в особі Голови комісії з реорганізації Зотова Володимира Павловича звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Крім того, скаржник зазначив, що суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку, що Товариство з обмежено відповідальністю «Українська республіканська науково-виробнича фірма «Медицина-екологія» є власником нежилого приміщення першого поверху площею 281,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кауназька, 10 «А».

Також скаржник, вказав, що матеріали справи не містять жодних доказів надсилання та направлення позивачем відповідачу рахунків-фактур та актів приймання - передачі послуг теплопостачання.

Крім того, скаржник зазначив, що, позивачем була проігнорована пропозиція відповідача від 17.10.2017 року №4010, в якій відповідач просив скласти акт готовності мережі до експлуатації та акт обстеження приміщення на предмет визначення розміру опалювальної площі, тобто укладання договору з теплопостачання не відбулося за вини позивача.

Розрахунок заборгованості наданий позивачем не може вважатися належним і відповідним доказом, оскільки не підтверджується, зокрема, первинними документами бухгалтерського обліку про витрати виконавця послуг по будинку, нормативно-правовими актами про затвердження тарифів на послуги з централізованого опалення, тощо.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2018 року справу № 910/4714/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська республіканська науково-виробнича фірма "Медицина-екологія" ("МЕДЕКОЛ") в особі Голови комісії з реорганізації Зотова Володимира Павловича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2018 у справі № 910/4714/18.

У судовому засіданні 30.01.2019 року апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду першої інстанції залишити без змін а скаргу без задоволення.

Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що право власності відповідача за спірною адресою, підтверджується рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25.06.2008 року, рішенням Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 року, №910/29585/14 а саме те ,що відповідач є власником нежилого приміщення за адресою: м. Київ, вул. Каунаська, буд. 10-А та споживає комунальні послуги, що надаються у зазначеному приміщенні.

При цьому, позивач зазначив, що матеріали справи містять належні та допустимі докази надання позивачем послуг централізованого опалення.

Разом з цим, відповідач у запереченні на відзив позивача зазначив, що посилання позивача на користування відповідачем спірного приміщення загальною площею 281 кв.м. не підтверджуються жодними належними доказами та є безпідставними.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська республіканська науково-виробнича фірма "Медицина-екологія" ("МЕДЕКОЛ") в особі Голови комісії з реорганізації Зотова Володимира Павловича - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська республіканська науково-виробнича фірма "Медицина-екологія" ("МЕДЕКОЛ") (відповідач) є власником нежилого приміщення першого поверху площею 281, 9 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Каунаська, 10 "А", що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.06.2008 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Так, зокрема, даним рішенням визнано право власності на нежиле приміщення першого поверху по вул. Каунаській, 10 «А» в місті Києві площею 281,9 кв.м. за Українською республіканською науково-виробничою фірмою «Медицина-екологія».

Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Документів на спростування цієї інформації матеріали справи не місять та суду не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку, що Товариство з обмежено відповідальністю «Українська республіканська науково-виробнича фірма «Медицина-екологія» є власником нежилого приміщення першого поверху площею 281,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кауназька, 10 «А».

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про теплопостачання" основним обов'язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" було підготовлено проект договору № 460257/1юр від 30.11.2016 року про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та направлено рекомендованим листом Товариству з обмеженою відповідальністю "Українська республіканська науково-виробнича фірма "Медицина-екологія" ("МЕДЕКОЛ") (відповідач) проект зазначеного договору.

Повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, копія якого знаходиться в матеріалах справи № 1268181 підтверджує отримання 07.12.2016 року відповідачем зазначеного проекту договору.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачем та відповідачем здійснювалося листування з приводу укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, однак сторонами не досягнуто згоди щодо його укладання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. У розумінні статті 1 згаданого закону особа стає споживачем житлово-комунальних послуг за умови, що вона фактично користується чи має намір користуватися цими послугами. Тому обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту початку користування цими послугами.

Згідно зазначеного Закону відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" надання комунальних послуг та надання послуги з управління багатоквартирним будинком здійснюються безперервно, крім часу перерв на:

1) проведення ремонтних і профілактичних робіт згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації і користування, положеннями про проведення поточного і капітального ремонтів та іншими нормативно-правовими актами;

2) міжопалювальний період для систем опалення виходячи з кліматичних умов згідно з нормативно-правовими актами; 3) ліквідацію наслідків аварії.

Згідно нарядів № 28164 від 21.10.2014 року, № 42154 від 08.10.2015 року , № 55027 від 07.10.2016 року, № 65455 від 05.10.2017 року (наявні в матеріалах справи) , у зв'язку з початком опалювального сезону, балансоутримувачем будівлі здійснювалось підключення теплопостачання з усіма приміщеннями, що приєднані до загальнобудинкової системи теплопостачання у житловому будинку, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Каунаська, буд. 10-а.

В якості доказів, що підтверджують надання послуг централізованого опалення за період з листопада 2014 по січень 2018 за адресою: м. Київ, вул. Каунаська, буд. 10-а позивач долучив до позовної заяви звіти, акти надання послуг: № 257/1юр від 30.11.2014 року на суму 1633, 78 грн, № ОУ-0733 від 31.12.2014 року на суму 3321, 71 грн, № 257/1юр-01 від 31.01.2015 року на суму 3 514, 05 грн, № 257/1юр-02 від 28.02.2015 року на суму 3902, 62 грн, № 257/1юр-03 від 31.03.2015 року на суму 4 084,76 грн, № 257/1юр-04 від 30.04.2015 року на суму 1035, 31 грн, № 257/1юр-10 від 31.10.2015 року на суму 2496, 93 грн, № 257/1юр-11 від 30.11.2015 року на суму 3047, 03 грн, № 257/1юр-12 від 31.12.2015 року на суму 3 745, 55 грн, № 257/1юр-01 від 31.01.2015 року на суму 5 740, 45 грн, № 257/1юр-02 від 29.02.2016 року на суму 3 632, 30 грн, № 257/1юр-03 від 31.03.2016 року на суму 3 413, 11 грн, № 257/1юр-04 від 30.04.2016 року на суму 328, 16 грн, № 257/1юр-10 від 31.10.2016 року на суму 4 695, 00 грн, № 257/1юр-11 від 30.11.2016 року на суму 8 065, 58 грн, № 257/1юр-12 від 31.12.2016 року на суму 9 845, 97 грн, № 257/1юр-01 від 31.01.2017 року на суму 7756, 72 грн, № 257/1юр-01 від 28.02.2017 року на суму 8624, 93 грн, № 257/1юр-03 від 31.03.2015 року на суму 6462, 76 грн, № 257/1юр-04 від 30.04.2017 року на суму 2 149, 74 грн, № 257/1юр-10 від 31.10.2017 року на суму 44, 65 грн, № 257/1юр-11 від 30.11.2017 року на суму 5624, 72 грн, № 257/1юр-12 від 31.12.2017 року на суму 10664, 57 грн, рахунки-фактури за спірний період.

Означені документи складені позивачем, зі сторони відповідача акти не підписані.

В якості доказів, що підтверджують надіслання вищезгаданих документів разом з вимогою про сплату заборгованості позивач до позовної заяви долучив копії опису вкладення у цінний лист та фіскального чеку від 05.02.2018 року.

З огляду на викладене колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів направлення на адресу відповідача квитанцій та вимоги про сплату заборгованості.

Разом з цим, колегія суддів не приймає як належне посилання скаржника (як на підставу для скасування оскаржуваного рішення), що квитанції та вимоги були відправлені лише 05.02.2018 року (протягом трьох років квитанції не направлялись), як безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції викладені у оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів відзначає, що матеріали справи не містять, а відповідачем не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів мотивованої письмової відмови від підписання актів наданих послуг за період з 30.11.2014 року по 30.01.2018 року.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що розрахунок заборгованості наданий позивачем не може вважатися належним і відповідним доказом, оскільки не підтверджується, зокрема, первинними документами бухгалтерського обліку про витрати виконавця послуг по будинку, нормативно-правовими актами про затвердження тарифів на послуги з централізованого опалення, як безпідставні та такі, що спростовуються висновками суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивачем були надані послуги централізованого опалення в приміщенні, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Каунаська, буд. 10-а на загальну суму 99172, 84 грн (з урахуванням акту наданих послуг № 257/1юр-12 від 30.01.2018 року за мінусом 4657, 56 грн)

Колегія судів не приймає, як належне посилання скаржника (як на підставу для скасування оскаржуваного рішення) на відсутність між сторонами договору з теплопостачання, з огляду на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідно до пункту 20 яких плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Відповідно до ст. 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Недійсність договору з надання комунальних послуг у зв'язку з недодержанням письмової форми законом не встановлена, а тому виниклі між сторонами зобов'язання є дійсними і їх виконання повинне здійснюватися у відповідності до норм цивільного законодавства.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 3-184гс14 від 25.11.2014 року, прийнятої за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України від 01.07.2014 року у справі № 916/3566/13.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що укладання договору з теплопостачання відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов'язком. Тобто, сам факт не укладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період. Враховуючи зазначене, не виконуючи вимоги чинного законодавства щодо укладення зазначеного договору, споживач фактично сам створює ситуацію, в якій він позбавлений права впливати на якість, ціну, вибір постачальника послуг тощо, а також користуватись іншими правами, передбаченими Правилами користування тепловою енергією. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 30.03.2018 року у справі №910/12510/17.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зобов'язання відповідача оплатити послуги з теплопостачання на суму 99172,84 грн у приміщенні, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Каунаська, буд. 10-а виникає на підставі закону.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 10.07.2018 року у судовому засіданні першої інстанції надав копію колективного звернення до Головного управління Національної поліції м. Києва та прокуратури міста Києва. З якого вбачається про те, що мешканці будинку зверталися до правоохоронних органів з метою перевірити законність дій Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" щодо експлуатації обліково-реєструючих систем вимірювання постачання теплової енергії у будинку, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Каунаська, буд. 10-а та обґрунтованість нарахування платежів за спожиту теплову енергію.

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції, подане звернення ніяким чином не підтверджує необґрунтованість нарахування платежів чи надання комунальних послуг неналежної якості, оскільки акти про невідповідність якості наданих позивачем послуг сторонами не складено, матеріали справи будь-яких інших доказів, що підтверджують неналежне надання позивачем послуг не містять та суду не надано.

Згідно ст.ст. 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Долучені до письмового відзиву копії актів від 25.02.2016 року, від 22.01.2016 ркоу, в яких відображено інформацію про те, що прилад обліку теплової енергії знятий на повірку 11.11.2015 року компанією ПП "Аква Україна" не відображають факт припинення теплопостачання у житловому будинку, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Каунаська, буд. 10-а, тому суд першої інстанції правомірного не прийняв дане до уваги як доказ неналежного виконання позивачем своїх обов'язків як постачальника послуг централізованого опалення, оскільки відповідно до статті 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Акти про надання послуг за спірний період місять інформацію про кількість спожитих Гкал., вартість наданих відповідачу послуг централізованого опалення, підписані повноважною особою позивача та скріплені печаткою підприємства, тобто є первинними документами бухгалтерського обліку, що спростовує твердження відповідача про невідповідність документів в розумінні статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо незастосування до даних правовідносин Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність" (на який посилається відповідач), оскільки означений Закон регулює відносини, що виникають в процесі провадження метрологічної діяльності, а не порядок надання комунальних послуг.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 21.12.2017 року відповідач перебуває у стані припинення, керівником відповідача з 19.10.2010 року, а також головою комісії з припинення або ліквідатор є Зотов Володимир Павлович. Крім того, у відомостях Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься інформація, що місцезнаходженням юридичної особи є: 02192, м. Київ, вул. Каунаська, будинок 10-А, перший поверх, а також в графі "Відомості про строк, визначений засновниками (учасниками) юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, для заявлення кредиторами своїх вимог" зазначено граничну дату пред'явлення вимог - до 01.03.2018 року.

При цьому, колегія суддів приймає як належне твердження скаржника, що, оскільки, останню датою за реєстром є 01.03.2018 року, всі вимоги пред'явлені після 01.03.2018 року вважаються погашеними згідно законодавства України.

Разом з цим, колегія суддів відзначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" визначено, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Як встановлено судом, 27.02.2018 позивач звернувся до відповідача з заявою № 09/382 від 27.02.2018 про визнання кредиторських вимог на суму 99172, 84 грн за отримані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води та включення грошових вимог кредитора до реєстру вимог кредиторів.

Надіслання позивачем на адресу ліквідатора Зотова Володимира Павловича (АДРЕСА_1) заяви про визнання кредиторських вимог підтверджується копіями фіскального чеку поштової установи № 4969 від 27.02.2018 року та опису вкладеного у цінний лист з відбитком поштового штемпеля про його направлення 27.02.2018 року.

Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Поштовим відділенням заяву про визнання кредиторських вимог повернуто без виконання позивачу.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач у передбачені Законом строки звернувся до відповідача з заявою про визнання кредиторських вимог, що спростовує аргумент, зазначений у письмовому відзиві з означеного приводу.

Як зазначав позивач у позові, відповідач результати розгляду заяви не повідомив, кредиторські вимоги останнього до ліквідаційного балансу не включив, що й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до суду.

Згідно ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, судом підлягає захисту право особи, що порушене іншими особами, чи не визнається.

Ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, а тому, обраний позивачем спосіб захисту права шляхом заявлення вимоги про зобов'язання відповідача включити кредиторські вимоги в сумі 99 172, 84 грн до проміжного ліквідаційного балансу відповідача, як визнану, відповідає ефективному засобу захисту.

Відповідно до ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється, зокрема, в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно ч 1 ст. 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов'язані негайно письмово повідомити про це орган, що здійснює державну реєстрацію, який вносить до єдиного державного реєстру відомості про те, що юридична особа перебуває у процесі припинення.

Відповідно до ч.ч. 3, 5, 6 ст. 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня опублікування повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 110 Цивільного кодексу України, юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв'язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.

Згідно ч. 8 ст. 111 Цивільного кодексу України, ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред'явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред'явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду. Проміжний ліквідаційний баланс затверджується учасниками юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про ліквідацію юридичної особи.

Частиною першою статті 112 Цивільного кодексу України визначено, що у разі ліквідації платоспроможної юридичної особи вимоги її кредиторів задовольняються у такій черговості:

1) у першу чергу задовольняються вимоги щодо відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, та вимоги кредиторів, забезпечені заставою чи іншим способом;

2) у другу чергу задовольняються вимоги працівників, пов'язані з трудовими відносинами, вимоги автора про плату за використання результату його інтелектуальної, творчої діяльності;

3) у третю чергу задовольняються вимоги щодо податків, зборів (обов'язкових платежів);

4) у четверту чергу задовольняються всі інші вимоги.

Вимоги однієї черги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належать кожному кредитору цієї черги.

Згідно ч. 3 ст. 112 Цивільного кодексу України, у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 112 Цивільного кодексу України, вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред'явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно.

З огляду на викладене, та враховуючи, що відповідач не повідомив позивача у встановленому порядку та строки про результати розгляду заяви про визнання кредиторських вимог від 27.02.2018 року, належних та допустимих доказів включення кредиторських вимог позивача до ліквідаційного балансу суду не надано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська республіканська науково-виробнича фірма "Медицина-екологія" ("МЕДЕКОЛ") в особі Голови комісії з реорганізації Зотова Володимира Павловича залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2018 року у справі №910/4714/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/4714/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

М.Г. Чорногуз

Дата складення повного тексту 14.02.2019 року.