ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2019 р. Справа№ 910/6404/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Смірнової Л.Г.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - не прибув;

від відповідача - Глевацька О.В., адвокат, довіреність №180-10Д1 від 03.07.2018,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Орізон» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2018 у справі №910/6404/18 (суддя Баранов Д.О., м. Київ, повний текст складено - 01.10.2018) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Орізон» до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Орізон» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним договору іпотеки (нерухомого майна - квартири) від 26.12.2007 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д.Г. та зареєстрований в реєстрі за №8110.

Позов обґрунтований тим, що вказаний іпотечний договір, який укладено в забезпечення виконання зобов'язань між товариством з обмеженою відповідальністю «Орізон» та публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» за генеральним договором про надання кредитних послуг №BL742 від 26.12.2007 про надання кредиту в розмірі 900 000,00 доларів США, суттєво порушує права іпотекодавця та суперечить чинному законодавству.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2018 у справі №910/6404/18 у задоволенні позову відмовлено.

В мотивування прийнятого рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем при зверненні до суду з вимогою про визнання договору іпотеки недійсним не доведено наявності підстав з відповідними засобами доказування, з якими закон пов'язує визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі ст. 18 Закону України «Про іпотеку» та положення ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» індивідуальною угодою та графіком погашення кредиту до генерального договору та договору іпотеки включив положення, які на думку скаржника, є несправедливими, оскільки такі умови ставлять в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях. Крім того, відповідно до укладеного між сторонами договору іпотеки від 26.12.2007, у разі невиконання іпотекодавцем та/або боржником вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться в п. 4.3 договору, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки та наділяється правом здійснити дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, навіть якщо зобов'язання виконується в повному обсязі, з причин зменшення вартості предмета іпотеки окрім випадків звичайного зносу. Вказаний пункт договору, за твердженнями апелянта, виходить за рамки справедливості, добросовісності та розумності як загальних засад цивільного законодавства визначених в п. 6 ст. ЦК України.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Від позивача надійшло до суду клопотання про розгляд справи без участі його представника. Разом з тим, у вказаному клопотанні позивач виклав свою позицію, відповідно до якої просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та позов задовольнити.

Слід також зазначити, що явка представників сторін не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

З огляду на викладене, враховуючи клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з прийняттям постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю «Орізон» (іпотекодавець) та публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» (іпотекодержатель) 26.12.2007 укладено генеральний договір про надання кредитних послуг №BL742.

Відповідно до п. 1.1 банк зобов'язується надати позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних в цьому договорі, в рамках ліміту встановленого в базовій валюті, що дорівнює 900 000,00 доларів США, у порядку та на умовах, визначених у цьому договорі.

Для забезпечення виконання зобов'язань за генеральним договором про надання кредитних послуг №BL742, 26.12.2007, між товариством з обмеженою відповідальністю «Орізон» та публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» укладено договір іпотеки нерухомого майна - квартири від 26.12.2007, зареєстрований в реєстрі за №8110.

За умовами п. 1.1 договору, іпотекодавець передає в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме: квартира, що складається з трьох кімнат, загальною площею 92, 50 кв.м., житловою площею 59, 20 кв.м., та знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Інститутська, будинок 11-А, квартира за № 1, що належить іпетекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д.Г. за реєстровим №8110, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за №2608261, що підтверджується витягом №5238768 від 26.12.2007.

Відповідно до п. 1.2 договору станом на дату укладення цього договору заставна вартість предмету іпотеки, згідно звіту незалежного суб'єкта оціночної діяльності товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтингова компанія «Увекон» від 26.11.2007 становить 3 605 200, 00 грн.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що іпотекодавець та іпотекодержатель ознайомлені з усіма умовами основного(-их) договору(-ів), що обумовлюють основне зобов'язання, в тому числі стосовно можливості зміни розміру зобов'язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання, забезпеченого цим договором. Сторони досягли згоди відносно розміру, строку і порядку виконання зобов'язань, що забезпечується іпотекою відповідно до цього договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру таких зобов'язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках передбачених умовами договору(-ів), що обумовлюють основне зобов'язання. Сторони підтверджують, що іпотека за цим договором забезпечує також і розмір зобов'язань, строк і порядок його виконання, який може бути змінено відповідно до умов вищевикладеного основного (-их) договору(ів), що обумовлюють основне зобов'язання.

Договір складений у 3 (трьох) примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної сторони та для нотаріуса (п. 6.7 договору).

Іпотека за цим договором зберігає силу у випадку, коли в установленому законом порядку відбудеться переведення іпотекодавцем боргу за договором(-и), що обумовлюють основне зобов'язання на іншу особу або змінюється власник предмету іпотеки з інших підстав (п. 6.8 договору).

Згідно п. 6.9 уклавши цей договір, іпотекодавець підтверджує, що погоджується отримувати від іпотеко держателя (його уповноважених осіб) інформацію про факти невиконання зобов'язань іпотекодавця за цим договором та/або зобов'язань боржника за основним(-ими) договором(-ами), що обумовлюють основне зобов'язання, про розмір існуючої заборгованості за цим договором та/або вищевказаним новим(-ими) договором(-ами), про строки та умови погашення такої заборгованості, про зміну умов обслуговування клієнтів іпотеко держателя та його нові послуги тощо, шляхом направлення іпотекодавцю відповідних повідомлень засобами зв'язку, зокрема, поштою (в тому числі електронною поштою) за адресою іпотекодавця, вказаною в цьому договорі, та/або на номер мобільного телефону іпотекодавця та/або на автовідповідач телефону тощо. Уклавши цей договір, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань іпотекодавця за цим договором та боржника за основним(-ими) договором(-ами), що обумовлюють основне зобов'язання, іпотекодавець надає іпотекодержателю право використовувати банківську таємницю, що стосується виконання зобов'язань за цим договором та/або вищевказаним основним(-ими) договором(-ами), на власний розсуд для надання будь яким особам, підприємствам, організаціям будь якої форми власності. При цьому, у разі такого розкриття іпотекодержателем банківської таємниці, що стосується виконання зобов'язань за цим договором та/або основним(-ими) договором(-ами), що обумовлюють основне зобов'язання, іпотекодавець не має і не буде мати до іпотекодержателя будь-яких претензій.

Спір виник через те, що укладаючи генеральний договір про надання кредитних послуг №BL742 від 26.12.2007 відповідачем не надано позивачу окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Разом з тим, у наданому графіку погашення кредиту не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та не зрозуміло для позичальника. Також, банком до генерального договору та договору іпотеки включено положення, які на думку товариства суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». На переконання позивача, умови генерального договору про надання кредитних послуг №BL742 від 26.12.2007 є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним та, відповідно як наслідок, визнання недійсними договорів іпотеки, оскільки, ці договори є похідними від головного. Крім того, позивач вважає, що пунктом 2.3 генерального договору порушуються права іпотекодавця. За твердженнями товариства з обмеженою відповідальністю «Орізон», вказане свідчить про невідповідність договору іпотеки нормам чинного законодавства та у зв'язку з цим, наявні підстави для визнання договору іпотеки недійсним.

Як вже зазначалось, судом першої інстанції у позові відмовлено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Стаття 627 ЦК України унормовує, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 цього ж Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Між сторонами у даній справі виникли відносини з забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Законом України «Про іпотеку», який є спеціальним законом, що регулює відносини у сфері застави нерухомого майна іпотеки.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України).

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотекодавцем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов:

нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;

нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;

нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови як, зокрема опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення (п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Згідно умов договору іпотеки від 26.12.2007 зареєстрованого за №8110, іпотекодавець передає в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме: квартиру, що складається з трьох кімнат, загальною площею 92,50 кв.м., житловою площею 59, 20 кв.м., та знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Інститутська, будинок 11-А, квартира за №1, що належить іпетекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2007.

Отже, за даним договором іпотеки було передано нерухоме майно, а саме квартиру.

Нормою ст. 181 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.

Слід зазначити, що підписавши даний договір іпотеки, сторони погодили умови такої передачі нерухомого майна (предмета іпотеки).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З викладеного вбачається, що позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті та вільно обрав банк, зокрема, публічне акціонерне товариство «Універсал Банк».

Згідно з приписами статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

У даному випадку, кредитний договір та оспорюваний договір іпотеки підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а відтак, підписуючи дані договори та погоджуючись з їх умовами, сторони повинні були усвідомлювати свою відповідальність та можливе настання негативних наслідків.

Також, на момент укладення договору іпотеки від 26.12.2007, товариство з обмеженою відповідальністю «Орізон» не заявляло додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувало його умови, тобто, визнало умови договору.

За таких обставин, судом апеляційної інстанції не встановлено наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання даного правочину недійсним на момент його укладення, а доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

Щодо посилання апелянта на те, що умови укладеного договору виходять за рамки справедливості, добросовісності та розумності як загальних засад цивільного законодавства, визначених в п. 6 ст. 3 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 4.3 договору іпотеки у випадку порушення іпотекодавцем зобов'язань за цим договором та/або боржником будь-якого основного зобов'язання, що забезпечене іпотекою за цим договором, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та/або боржнику повідомлення, оформлене відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку».

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, договір іпотеки від 26.12.2007 відповідає вимогам чинного законодавства, тому твердження апелянта спростовуються викладеним вище.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем при зверненні до суду з вимогою про визнання договору іпотеки недійсним не доведено наявності підстав з відповідними засобами доказування з якими закон пов'язує визнання оспорюваного правочину недійсним.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Орізон» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2018 у справі №910/6404/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 08.02.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.Г. Смірнова

М.А. Дідиченко