ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2019 р. Справа№ 911/128/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Скрипки І.М.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання: Бовсунівській Л.О.

за участю представників:

від позивача: Суховерська О.В.,

від відповідача: Блодиченко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватно - орендної агрофірми "Україна", с. Велика Каратуль

на рішення Господарського суду Київської області від 06.11.2018 (повний текст складено 16.11.2018)

у справі №911/128/17 (суддя Заєць Д.Г.)

за позовом Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України", м. Переяслав-Хмельницький

до Приватно-орендної агрофірми "Україна", с. Велика Каратуль

про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог,

ВСТАНОВИВ:

Державне сільськогосподарське підприємство "Головний селекційний центр України" (далі - ДСП "Головний селекційний центр України", позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Приватно-орендної агрофірми "Україна" (далі - ПОА "Україна", відповідач) з вимогою про визнання недійсною Заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016.

В обґрунтування заявленого позову, позивач зазначив, що спірна Заява від 04.11.2016 не містить всіх обов'язкових умов, встановлених ст. 601 Цивільного кодексу України, для вчинення дій щодо зарахування зустрічних вимог (немає однорідності вимог). Крім того, в частині вимог щодо виконання зобов'язань позивача перед відповідачем, які включені до Заяви, пропущено позовну давність, що за ст. 602 Цивільного кодексу України виключає можливість зарахування таких вимог. Отже з огляду на приписи ст.ст. 215, 203 Цивільного кодексу України, вказана Заява, на думку позивача, підлягає визнанню недійсною.

Справа розглядалася неодноразово.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.03.2017 у даній справі (том 1, а.с.196-200), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 (том 1, а.с. 231-238) задоволено позовні вимоги ДСП "Головний селекційний центр України", визнано недійсною Заяву ПОА "Україна" про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016, присуджено до стягнення з ПОА "Україна" на користь ДСП "Головний селекційний центр України" 1378,00 грн судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.07.2017 (том 2, а.с. 52-57) задоволено касаційну скаргу ПОА "Україна", скасовано рішення Господарського суду Київської області від 21.03.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2017, а матеріали справи №911/128/17 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.10.2017 у справі №911/128/17 (суддя О.О.Христенко) (том 3, а.с. 129-135) в задоволенні позовних вимог ДСП "Головний селекційний центр України" відмовлено повністю, стягнуто з ДСП "Головний селекційний центр України" на користь ПОА "Україна" 1515,80грн судового збору за розгляд апеляційної скарги та 1653,60грн судового збору за розгляд касаційної скарги.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 (том 3, а.с. 165-171) апеляційну скаргу ДСП "Головний селекційний центр України" на рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2017 залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2017 у справі №911/128/17 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10.04.2018 (том 4, а.с. 41-51) касаційну скаргу ДСП "Головний селекційний центр України" задоволено частково, рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі №911/128/17 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Скасовуючи судові рішення першої та апеляційної інстанції у даній справі Верховний Суд у постанові від 10.04.2018 зазначив, що суди не досліджували правової підстави сплати відповідачем відповідних коштів згідно рахунків-фактур, тобто чи такі рахунки-фактури виставлялись позивачем на підставі певних договорів та, чи такими договорами, зокрема, договором від 05.04.2010, визначено строк виконання зобов'язання чи такий строк не визначений, тобто у який строк позивач повинен був виконати відповідні зобов'язання за сплаченими відповідачем грошовими коштами і, як наслідок, початок перебігу позовної давності щодо грошових коштів, сплачених відповідачем, та які є предметом оспорюваного договору.

Таким чином Верховний Суд у постанові від 10.04.2018 констатував про необхідність дослідження при новому розгляді питання щодо відповідності оспорюваної Заяви приписам ст. 602 Цивільного кодексу України, зокрема її пункту 4 частини 1.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду Київської області від 06.11.2018 у даній справі, яке переглядається судом апеляційної інстанції, позовні вимоги задоволено повністю, визнано недійсною Заяву ПОА "Україна" про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016, стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1373 грн за розгляд справи та в сумі 2756 грн за розгляд касаційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що зміст Заяви ПОА "Україна" про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016, яка є одностороннім правочином, суперечить вимогам ст. 602 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України, що є підставою для визнання її недійсною згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з прийнятим рішенням ПОА "Україна" звернулось до Північного апеляційного господарського суду із скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Апелянт зазначає, що строк виконання грошових зобов'язань ДСП "Головний селекційний центр України" виник з моменту пред'явлення до нього вимог, а не з дати перерахування грошових коштів, отже судом першої інстанції зроблено передчасний висновок, що звернення ПОА "Україна" з вимогою про зарахування однорідних вимог було здійснено після спливу позовної давності.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2018, справу №911/128/17 було передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді (судді - доповідача) Кравчука Г.А., суддів Скрипки І.М. та Чорної Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2018 колегією суддів у складі головуючого судді (судді доповідача) Кравчука Г.А., суддів Скрипки І.М. та Чорної Л.В. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПОА "Україна" на рішення Господарського суду Київської області у даній справі від 06.11.2018, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 28.01.2019 о 12год.20хв.

Через відділ документального забезпечення апеляційного суду від ДСП "Головний селекційний центр України" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

У судовому засіданні 28.01.2019 оголошено перерву до 06.02.2019.

04.02.2019 через відділ документального забезпечення апеляційного господарського суду від представника ПОА "України" адвоката Бордаченка О.В. надійшли додаткові пояснення у справі.

05.02.2019 через відділ документального забезпечення апеляційного господарського суду від представника ДСП "Головний селекційний центр України" адвоката Суховерської О.В. надійшли додаткові письмові пояснення у справі.

У судовому засіданні 06.02.2019 представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційний господарський суд рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в позові Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 відмовити повністю.

Представник позивача у судовому засіданні 06.02.2019 проти вимог апеляційної скарги заперечив, з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення Господарського суду Київської області від 06.11.2018 у справі №911/128/18 підлягає залишенню без змін, з огляду на таке.

03.02.2016 відповідач звернувся до позивача з вимогою №0006 про повернення грошових коштів в сумі 102 233,54грн з посиланням на положення ч.2 ст.530, ст.1212 Цивільного кодексу України.

У зазначеній вимозі відповідач, зокрема, вказує, що ним на банківський рахунок позивача згідно рахунків - фактур та Договору від 05.04.2010 були перераховані кошти в сумі 98825,15грн, однак роботи та/або послуги в подальшому не були надані/передані замовнику - відповідачу, кошти позивачем не повернуті і безпідставно утримуються ним станом на день пред'явлення цієї вимоги. При цьому відповідач у вимозі зазначив перелік здійснених ним платежів на розрахунковий рахунок позивача в загальній сумі 98825,15грн:

- 28.04.2010 в сумі 26181,74 грн на підставі рахунку №152 від 28.04.2010:

- 06.05.2010 в сумі 788,98 грн на підставі рахунку №155 від 05.05.2010;

- 27.05.2010 в сумі 18419,22 грн на підставі рахунку №180 від 25.05.2010;

- 04.06.2010 в сумі 2656,33 грн на підставі рахунку №199 від 04.06.2010;

- 17.06.2010 в сумі 572,00 грн на підставі рахунків №210 та №211 від 16.06.2010;

- 29.06.2010 в сумі 2251,93 грн на підставі рахунку №228 від 29.06.2010;

- 01.07.2010 в сумі 1115,50 грн на підставі рахунку №229 від 30.06.2010;

- 06.07.2010 в сумі 700,00 грн на підставі рахунку №343 від 05.07.2010;

- 30.07.2010 в сумі 2679,50 грн як попередню оплату;

- 30.07.2010 в сумі 30000,00 грн як попередню оплату;

- 04.08.2010 в сумі 1184,95 грн як попередню оплату;

- 06.08.2010 в сумі 5700,00 грн як попередню оплату;

- 17.08.2010 в сумі 6575,00 грн як попередню оплату.

11.02.2016 позивач направив відповідачу лист про безпідставність такої претензії, з огляду на відсутність доказів заборгованості, а також спливу позовної давності щодо зазначених вимог.

31.10.2016 відповідач звернувся до позивача з вимогою №97 про повернення безпідставно утриманих коштів у сумі 74650,94 грн, які були перераховані відповідачем на банківський рахунок позивача на підставі Договору №56/2010 від 24.11.2010, що підтверджується платіжними дорученнями від 29.04.2013 на суму 23379,00 грн, від 29.05.2013 на суму 15 781,44 грн, касовими ордерами від 04.07.2013 на суму 10 000,00 грн, від 05.07.2013 на суму 5615,00 грн, від 21.08.2013 на суму 10000,00 грн, від 22.08.2013 на суму 4940,90 грн, від 20.09.2013 на суму 4934,60 грн.

14.11.2016 позивач надіслав відповідачу лист, в якому зазначив про безпідставність вимоги про повернення грошових коштів у сумі 74650,94 грн з огляду на відсутність доказів заборгованості, відсутність документів щодо вказаних операцій на підприємстві позивача, а також спливу позовної давності щодо зазначених вимог.

Постановою Верховного Суду України у справі № 18/122-12/2 від 19.10.2016 було скасовано постанови Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2016, Вищого господарського суду України від 15.06.2016 та залишено без змін рішення Господарського суду Київської області від 26.01.2016, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ПОА "Україна" до ДСП "Головний селекційний центр України" про стягнення заборгованості за укладеним між сторонами договором комісії. Верховний Суд України, здійснивши розподіл судових витрат, присудив до стягнення з ПОА "Україна" на користь ДСП "Головний селекційний центр України" 172260,00 грн витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги та за подання заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

04.11.2016 відповідач направив позивачу Заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, питання щодо недійсності якої є предметом позову у даній справі. Позивачем дана заява отримана 15.11.2016, що підтверджується відповідною відміткою та не заперечується позивачем.

Як убачається із змісту вказаної Заяви відповідач вважає, що він є боржником позивача за судовим рішенням у справі № 18/122-12/2 на суму 172260,00грн, а позивач є його боржником з повернення коштів за вимогою №0006 від 03.02.2016 в сумі 102 233,54 грн та за вимогою №97 від 31.10.2016 в сумі 74 650,94 грн, а також за наказом Господарського суду Київської області, виданим на виконання судового рішення у справі №911/615/15 від 29.12.2015, в сумі 6699,00 грн, що в загальній сумі складає 183 583,48 грн.

Оскільки розмір заборгованості позивача перед відповідачем перевищує розмір заборгованості відповідача перед позивачем на суму 11233,48 грн, відповідач у Заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 у відповідності до положень ст.601 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст.203 Господарського кодексу України повідомив позивача про зарахування вимог в сумі 172 260,00 грн, залишок грошових коштів, які не підлягають зарахуванню, в сумі 11233,48 грн просив перерахувати на його поточний розрахунковий рахунок.

Позивач заперечив таке зарахування у зв'язку з чим і виник даний спір.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що за правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однієї сторони та не потребує згоди іншої сторони. Отже, якщо друга сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі у відповідності до вимог ст.16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до суду і спір підлягає вирішенню по суті з урахуванням усіх матеріалів та обставин справи.

Одним із способів захисту цивільного права може бути визнання правочину недійсним з підстави недодержання стороною в момент його вчинення вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Саме невідповідністю Заяви про зарахуванню зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 положенням ст.ст. 601, 602 Цивільного кодексу України позивач обґрунтовує позовні вимоги у даній справі.

З приписів ч. 1 ст. 601 Цивільного кодексу України вбачається, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Ст. 602 Цивільного кодексу України встановлені випадки недопустимості зарахування зустрічних вимог. Зокрема, цією нормою передбачено, що зарахування зустрічних вимог не допускається у разі спливу позовної давності (п. 4 ч. 1 ст. 602 Цивільного кодексу України).

Щодо дослідження правової підстави сплати відповідачем відповідних коштів згідно рахунків-фактур, а саме, чи такі рахунки-фактури виставлялись позивачем на підставі певних договорів та, чи такими договорами визначено строк виконання зобов'язання, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

Як встановлено судом першої інстанції представниками сторін при новому розгляді справи у судових засіданнях надано пояснення, відповідно до яких ними не заперечувалось укладення Договору від 05.04.2010, предметом якого був спільний обробіток земельної ділянки. Однак надати господарському суду примірник такого договору сторони не в змозі у зв'язку з його відсутністю у них.

Позивач на підтвердження укладеності з відповідачем Договору від 05.04.2010 посилається на Журнал ведення обліку договорів на ДСП "Головний селекційний центр України" за 2010 рік, в якому 05.04.2016 під номером 16 зареєстровано договір, укладений з ПОА "Україна" про спільний обробіток земельної ділянки (том 1, а.с. 183-185).

Виписки руху коштів по банківському рахунку відповідача (том 1, а.с. 73, 75, 77, 79, 82, 84, 86, 88-92) і рахунки (том 1, а.с. 74, 76, 78, 80, 81, 83, 85, 87) також містять посилання на договір від 05.04.2010 року та вказують призначення платежу "оплата за надані послуги" та "передоплата за договором від 05.04.2010 року".

Крім того, не заперечуючи укладення Договору від 05.04.2010, позивач стверджує, що за вказаним договором ним повністю виконані свої зобов'язання по наданню послуг з вирощування сільськогосподарських культур, оплату яких здійснено відповідачем з 28.04.2010 по 17.08.2010 на підставі виставлених ним рахунків №№152, 155, 180, 199, 210, 211, 228, 229, 343 та у вигляді попередньої оплати.

На підтвердження виконання своїх зобов'язань за Договором від 05.04.2016 та, відповідно, відсутності своєї заборгованості перед відповідачем за цим договором позивач надав до суду податкову накладну №187 від 28.12.2010 (том 3, а.с. 15), згідно якої ДСП "Головний селекційний центр України" виконало для ПОА "Україна" роботи по вирощуванню сільськогосподарських культур на загальну суму 228 825,15грн, та податкову декларацію з податку на додану вартість за грудень 2010 року (том 3, а.с. 45-48), подану позивачем до контролюючого органу, в якій відображено податкові зобов'язання та податковий кредит. Проте, враховуючи, що зазначені податкова накладна і податкова декларація з ПДВ не містять інформації, яка б ідентифікувала їх з Договором від 05.04.2010 колегія суддів не приймає до уваги вказані документи, як належні і допустимі докази на підтвердження фактичного виконання позивачем зобов'язання за вказаним договором.

В той же час оцінюючи в порядку ст. 86 Господарського процесуального кодексу України наявні докази в їх сукупності, незважаючи на відсутність примірнику Договору від 05.04.2016 про спільний обробіток земельної ділянки, за наявності рахунків-фактур наданих позивачем відповідачу із зазначенням підстави їх оформлення "за виконані роботи згідно договору №16 від 05.04.2010", системність та регулярність проведення оплат впродовж тривалого часу, обізнаність відповідача про банківські реквізити позивача та зазначення в платіжних дорученнях підстав платежу за виконані роботи згідно відповідного рахунку, пояснень представників сторін колегія суддів апеляційного господарського суду доходить висновку про фактичне існування між сторонами правовідносин, зокрема двосторонніх зобов'язань щодо надання/виконання позивачем послуг/робіт, прийняття їх відповідачем та оплати їх вартості. На виконання саме договірних зобов'язань відповідачем у період з 28.04.2010 по 17.08.2010 перераховано позивачу кошти в загальній сумі 98 825,15 грн. В той же час наведені докази не дозволяють суду встановити строк виконання зобов'язання іншою стороною - позивачем. Проте ця обставина не спростовує самого обов'язку позивача за вказаним Договором виконати передбачені ним роботи чи надати послуги.

Враховуючи, що відповідачем документарно не доведено не виконання позивачем зобов'язань за договором від 05.04.2010, не доведено, що відповідач в односторонньому порядку відмовився від вказаного Договору, не надано доказів розірвання цього Договору чи визнання його недійсним у судовому порядку, колегія суддів апеляційного господарського суду доходить висновку, що зазначена обставина, в свою чергу, виключає підстави вважати, що кошти, які перераховані відповідачем на поточний рахунок позивача у період з 28.04.2010 по 17.08.2010 в загальній сумі 98 825,15грн є такими, що набуті позивачем без достатньої правової підстави, як зазначено відповідачем у вимозі №0006 від 03.02.2016 з посиланням на ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України дає можливість судовій колегії дійти висновку про те, що чинний договір є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України.

За таких обставин колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що відповідач документарно не довів підстав станом на 03.02.2016 вимагати від позивача повернення коштів в загальній сумі 98 825,15 грн, сплачених ним на виконання своїх зобов'язань за Договором від 05.04.2010, як безпідставно набутих чи збережених позивачем, оскільки між сторонами у справі існували договірні відносини.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність достатньої правової підстави, чого в цьому спорі також документарно не доведено.

Отже на момент направлення на адресу позивача Заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 відповідач мав право вимагати від позивача лише виконання зобов'язання щодо надання послуг, які у порівнянні з грошовими вимогами позивача до відповідача, що в свою чергу виникли на підставі постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №18/122-12/2, не є однорідними.

Відсутність однорідності вимог унеможливлює застосування зарахування вимог як способу припинення зобов'язань на підставі ч.1 ст.601 Цивільного кодексу України, що, у свою чергу, свідчить про те, що Заява про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 в зазначеній частині, як односторонній правочин, у відповідності до положень ч.1 ст.203, ст.215 підлягає визнанню недійсною.

Оскільки зустрічні вимоги позивача і відповідача в розмірі 98 825,15 грн за спірною Заявою не носять характеру однорідності, колегія суддів не вбачає підстав для визначення строку виконання зобов'язань позивача щодо надання послуг відповідачу за договором.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про визнання недійсною Заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 в частині повідомлення позивача про зарахування зустрічних вимог в розмірі 98 825,15грн на підставі вимоги №0006 від 03.02.2016, але з мотивів, зазначених апеляційним господарським судом.

Аналізуючи зміст вимоги №97 від 31.10.2016 колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено таке.

Відповідачем перераховані позивачу кошти на виконання умов укладеного між сторонами Договору №56/2010 від 24.11.2010 про надання послуг по утриманню великої рогатої худоби згідно платіжних доручень від 29.04.2013, 29.05.2013 та касових ордерів від 04.07.2013, 05.07.2013, 21.08.2013, 22.08.2013, 20.09.2013 відповідно в розмірах 23 379,00грн, 15 781,44грн, 10 000,00грн, 5 615,00грн, 10 000,00грн, 4 940,90грн, 4 934,60грн, що в загальній сумі складає 74 650,94грн.

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції, зобов'язальні відносини відповідача та позивача, підставою виникнення яких був Договір від 24.11.2010 №56/2010, в силу закону припинились з 25.02.2013 на підставі рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2012 №7/070-12, за яким розірвано Договір №56/2010 від 24.11.2010 про надання послуг по утриманню великої рогатої худоби, що укладений між ДСП "Головний селекційний центр України" та ПОА "Україна", та зобов'язано ПОА "Україна" звільнити приміщення та територію ДСП "Головний селекційний центр України". Саме 25.02.2013 вказане рішення суду набрало законної сили, оскільки постановою Вищого господарського суду України від 25.02.2013 дане рішення залишено в силі з одночасним скасуванням постанови Київського апеляційного господарського суду від 27.12.2012, якою воно було скасоване з винесенням нового рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Отже кошти згідно платіжних доручень від 29.04.2013, 29.05.2013 та касових ордерів від 04.07.2013, 05.07.2013, 21.08.2013, 22.08.2013, 20.09.2013 в загальній сумі 74 650,94грн перераховувалися відповідачем на поточний рахунок позивача поза межами дії зазначеного Договору, що також встановлено під час розгляду справи №911/2537/15, в якій брали участь ті ж самі сторони і предметом розгляду було стягнення заборгованості за укладеним ними Договором №56/2010 від 24.11.2010 про надання послуг по утриманню великої рогатої худоби. Відповідно до приписів ч.3 ст. 75 Господарського кодексу України вказані обставини не потребують доведення у даній справі.

Враховуючи, що таке перерахування коштів здійснювалося відповідачем усвідомлено, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що вже з дати здійснення грошових переказів відповідач знав не тільки про те, що ним самостійно було здійснено таке перерахування коштів, але й про те, що таке перерахування здійснено без достатньої правової підстави. А тому саме із зазначених дат почався перебіг позовної давності.

Таким чином позовну давність щодо вимог про повернення безпідставно сплачених коштів, які зазначені у вимозі № 97 від 31.10.2016, за платіжними дорученнями від 29.04.2013, 29.05.2013 та касовими ордерами від 04.07.2013, 05.07.2013, 21.08.2013, 22.08.2013, 20.09.2013 слід обчислювати з наступного дня після здійснення таких перерахувань, тобто з 30.04.2013, 30.05.2013, 05.07.2013, 06.07.2013, 23.08.2013, 21.09.2013 відповідно. Отже позовна давність за вказаними вимогами відповідно сплинула 29.04.2016, 29.05.2016, 04.07.2016, 05.07.2016, 21.08.2016, 22.08.2016, 20.09.2016.

Відповідач же вимогу №97 направив 31.10.2016 (отримана позивачем 08.11.2016), тобто після спливу позовної давності, встановленою ст. 257 Цивільного кодексу України.

Оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази вчинення позивачем дій, що свідчать про визнання ним свого обов'язку з повернення вищезазначених коштів, колегія судів апеляційного господарського суду вважає, що пред'явлення відповідачем вимоги №97 від 31.10.2016 не перервало перебігу позовної давності у розумінні положень, передбачених ч.1 ст.264 Цивільного кодексу України.

На підставі встановлених обставин колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Заява про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 в частині повідомлення позивача про зарахування вимог в розмірі 74 650,94 грн на підставі вимоги №97 від 31.10.2016 суперечить приписам п.4 ч.1 ст.602 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що зарахування зустрічних вимог не допускається у разі спливу позовної давності.

Невідповідність оспорюваної Заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог положенням п.4 ч.1 ст.602 Цивільного кодексу України є безумовною підставою для визнання її недійсною відповідно до ч.1 ст.203, ст.215 Цивільного кодексу України.

Зважаючи на те, що у спірній Заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 відповідачем повідомлялося про припинення зустрічних зобов'язань зарахуванням в розмірі 172 260,00 грн, колегія суддів вважає правомірним не дослідження судом першої інстанції обґрунтованості включення до цієї заяви заборгованості в сумі 6 699,00грн, яка виникла у позивача перед відповідачем на підставі наказу Господарського суду Київської області про примусове виконання судового рішення у справі №911/615/15 від 29 грудня 2015 року. По зазначеному боргу у Заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 міститься вимога про перерахування його на поточний рахунок відповідача, як залишку не зарахованих коштів.

Водночас колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підставі яких відповідачем включено до спірної Заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог вказану заборгованість.

Відповідно до змісту підпункту 2.8.4. п.2.8 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 № 30 зі змінами (у редакції на час порушення провадження у справі №911/615/15) кожній судовій справі надається єдиний унікальний номер, який формується автоматизованою системою автоматично в суді першої інстанції та залишається незмінним незалежно від проходження справи в інстанціях чи надходження справи (матеріалів) за підсудністю з іншого суду.

В Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься інформація про судову справу за номером №911/615/15, яка порушена Господарським судом Київської області 19.02.2015 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Турболінкс" до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі Філії "Виробничеремонтно-технічне підприємство "Укргазенергосервіс" про стягнення 118 897 346,76 грн.

Враховуючи порядок формування номерів судових справ, вивчивши відомості Єдиного державного реєстру судових рішень колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено, що у зазначеному реєстрі справи за участю ДСП "Головний селекційний центр України" та ПОА "Україна" з номером 911/615/15 не існує. Як наслідок, відсутні як судове рішення від 29.12.2015, так і наказ про примусове виконання такого рішення. Отже позивач не є боржником відповідача зі сплати 6699,00 грн, а тому у відповідача відсутня грошова вимога у вказаному розмірі, яка б надавала йому можливість звертатися до позивача із заявою як про перерахування вказаних коштів на поточний рахунок, так і про припинення зобов'язань зарахуванням у відповідності до приписів ст. 601 Цивільного кодексу України.

За вказаних обставин спірна Заява про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 в зазначеній частині є такою, що не відповідає положенням ч.1 ст. 601 Цивільного кодексу України, а тому відповідно до вимог ч.1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України є такою, що підлягає визнанню недійсною.

Доводи апеляційної скарги не спростували висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні. Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу відповідача необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції у відповідності до змісту ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

У зв'язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладаються апеляційним господарським судом на Приватно-орендну агрофірму "Україна".

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватно-орендної агрофірми "Україна" на рішення Господарського суду Київської області від 06.11.2018 у справі №911/128/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 06.11.2017 у справі №911/128/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/128/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 11.02.2019.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді І.М. Скрипка

Л.В. Чорна