ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"21" січня 2019 р. Cправа № 902/624/18

Суддя Господарського суду Вінницької області Нешик О.С., при секретарі судового засідання Шаравській Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом фізичної особи-підприємця Мріщука Олександра Петровича, м.Вінниця

до приватного підприємства "АФІНА БК", м.Жмеринка Жмеринського району Вінницької області

про стягнення 235273,80 грн заборгованості згідно договору поставки

представники сторін в судове засідання не з'явились

В С Т А Н О В И В :

До Господарського суду Вінницької області 28.09.2018 надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця Мріщука Олександра Петровича про стягнення з приватного підприємства "АФІНА БК" 235273,80 грн заборгованості, що нарахована з посиланням на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань згідно договору поставки товару №509 від 03.01.2018 стосовно оплати за отриману продукцію.

За вказаним позовом ухвалою суду від 03.10.2018 відкрито провадження у справі №902/624/18 для розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 20.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.01.2019.

На визначену судом дату (21.01.2019) представники сторін в судове засідання не з'явилися, хоча були повідомлені належним чином та завчасно, ухвалою суду від 20.12.2018, яка направлена за юридичною адресою останніх, яка зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та позовній заяві.

Доказ отримання вказаного судового рішення позивачем наявний в матеріалах справи (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення: вх.№ 227 від 09.01.2019).

Окрім того, 21.01.2019 на електронну адресу суду надійшло клопотання позивача (вх.№02.1-34/467/19 від 21.01.2019) про розгляд справи за його відсутності та задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач правом участі в судому засіданні повторно не скористався, відзиву на позов не подав, причини неявки суду не повідомив, направлена йому ухвала суду від 20.12.2018 про призначення справи до судового розгляду по суті повернута до суду відділенням поштового зв'язку з зазначенням в графі "причина повернення (досилання)" - "за закінченням зберігання".

При цьому суд зважає на положення ст.242 Господарського процесуального кодексу України, п.п. 4 та 5 ч.6 якої визначено, що днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Частиною 10 статті 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення відповідно до цієї статті вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Згідно зі ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" №755-IV від 15.05.2003 якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Крім того суд наголошує на тому, що ухвали суду були надіслані відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України №958 від 28.11.2013 та Господарського процесуального кодексу України, що також підтверджується штемпелем суду про відправлення вихідної кореспонденції на звороті відповідних судових процесуальних документів.

За таких обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення учасників процесу про дату, час та місце судового слухання, але сторони не скористалися своїм правом на участь своїх представників у судовому засіданні.

При цьому статті 42, 46 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони користуватись рівними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статей 182, 183 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 3 частини 1 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Положеннями ст.178 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Будь-яких письмових заяв і клопотань на день розгляду справи від відповідача щодо відкладення розгляду справи до суду не надійшло.

З огляду на вищезазначене суд приходить висновку, що сторони належним чином були повідомлені про дане судове засідання. Неявка останніх є підставою до розгляду справи за їх відсутності, що передбачено п.1 ч.3 ст.202 ГПК України.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч.9 ст. 165 та ч.2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

03.01.2018 між фізичною особою-підприємцем Мріщуком Олександром Петровичем (далі по тексту також - постачальник, позивач) та приватним підприємством "АФІНА БК" (далі по тексту також - покупець, відповідач) укладено договір поставки товару № 509 від 03.01.2018.

Згідно предмету вказаного договору постачальник зобов'язується передати у власність покупця товар, найменування, кількість, комплектність, ціна та асортимент якого визначені у рахунках-фактурах, видаткових накладних та/або у специфікаціях на кожну окрему партію товару, що підтверджується відповідними товаророзпорядчими документами, а покупець приймає на себе зобов'язання прийняти такий товар та оплатити його повну вартість згідно умов договору (п.1.1 Договору).

Документом, що засвідчує факт та обсяг передачі товару покупцю є відповідний товаророзпорядчий документ, видаткова накладна, що підписується уповноваженими представниками обох сторін (п. 3.3. Договору).

Як стверджується матеріалами справи, на виконання умов Договору позивач передав у власність відповідачу товар на загальну суму 184415,16 грн, що підтверджується відповідними видатковими накладними з підписами та відбитками печатки обох сторін: № 24464 від 16.07.2018, № 21983 від 16.07.2018, № 23773 від 16.07.2018 (а.с.20-22).

При цьому, суд зазначає, що в матеріалах справи знаходяться рахунки на оплату товару: №4532 від 10.05.2018, № 14278 від 08.07.2018, №15413 від 11.07.2018.

Пунктом 2.3. Договору визначено, що покупець зобов'язується оплачувати вартість кожної партії товару наступним чином: - передоплата складає 100% від вартості товару та має бути здійснена на протязі 3-х банківських днів з дати підписання відповідної специфікації або з дати виставлення рахунку-фактури.

Разом з тим, відповідач визначеного умовами договору обов'язку щодо оплати вартості товару не виконав, у зв'язку із чим позивач направив на адресу відповідача претензію № 1-09/18 від 18.09.2018 з вимогою сплатити суму заборгованості, 20% річних, штраф у розмірі 20% та інфляційні нарахування, у загальній сумі - 234669,43грн.

Зазначена вимога залишена відповідачем без реагування, а тому позивач звернувся до суду з відповідною позовною заявою про її стягнення в судовому порядку.

Враховуючи встановлені обставини справи суд враховує наступне.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Беручи до уваги встановлені обставини суд дійшов висновку, що між сторонами виник спір з приводу виконання договору №509 від 03.01.2018, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язаний прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Так, відповідно до п.п.1,2,4 ст. 538 ЦК України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що строк виконання відповідачем грошового зобов'язання щодо оплати поставленого товару настав негайно після прийняття товару.

Докази того, що відповідач здійснив оплату поставленого позивачем товару за договором поставки в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 184415,16 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення 12684,72 грн - 20% річних, 36883,03 грн - штрафу, 1290,89 грн - інфляційних нарахувань, суд дійшов до наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до п.п. 1,2 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно до ч.ч. 4, 6 ст.231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 2 ст.625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 6.3. Договору сторони визначили, що за прострочення терміну проведення платежів, передбаченого умовами Договору, більше ніж на 30 календарних днів покупцю додаткову нараховуються штрафні санкції в розмірі 20% річних від вартості поставленого товару.

За прострочення проведення платежів покупець сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 20% річних від простроченої суми за користування чужими грошовими коштами (п.6.6. Договору).

Таким чином, позивачем обґрунтовано заявлено до стягнення штраф у розмірі 20% річних від вартості поставленого товару, що становить 36883,03 грн, а також 20% річних та інфляційних втрат.

Разом з тим, визначаючись щодо періоду нарахування 20% річних та інфляційних втрат суд враховує встановлену обставину, що строк виконання відповідачем грошового зобов'язання щодо оплати поставленого товару настав негайно після прийняття товару, а отже відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання з наступного дня після дати підписання видаткової накладної (отримання товару).

Таким чином, позивачем не вірно визначено період нарахування 20% річних та інфляційних втрат, який обумовлений закінченням триденного строку після дати виставленого рахунка.

Здійснивши перерахунок заявлених позивачем до стягнення зазначених вище компенсаційних нарахувань за допомогою калькулятора інформаційно-правової системи "ЛІГА:ЗАКОН" судом встановлено, що сума 20% річних становить 7174,51 грн, а інфляційні втрати нараховані позивачем є в межах визначеної судом суми, а тому підлягають задоволенню в розмірі 1290,89 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

З огляду на вищевикладене, оцінивши подані докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 8, 13, 14, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного підприємства "АФІНА БК" (вул.Магістральна, буд.20, м.Жмеринка, Вінницька область, 23100, ) на користь фізичної особи-підприємця Мріщука Олександра Петровича (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) 184415,16 грн - основного боргу; 36883,03 грн - 20% штрафу, 7174,51 грн - 20% річних; 1290,89 грн. - інфляційних втрат; 3446,47 грн - судового збору.

3. В частині позовних вимог про стягнення 5510,21 грн - 20% річних відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст. 256, 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 31 січня 2019 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу - ФОП Мріщуку О.П. (вул.Соборна, 8, А/С 8084, м.Вінниця, 21050);

3 - відповідачу - ПП "АФІНА БК" (вул.Магістральна, буд.20, м.Жмеринка, Вінницька область, 23100)