РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.01.2019Справа № 910/9794/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авантаж Інспект", м. Чорноморськ, Одеської області

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр транспортної логістики", м. Київ

про зобов'язання вчинити дії, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Гершман Л.В. (адвокат);

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Авантаж Інспект" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про зобов'язання Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр транспортної логістики" (відповідач) внести зміни до особового рахунку позивача № 8201950, відкритого відповідачем на підставі Договору № 07323/ЦТЛ-2018 про надання послуг від 07.02.2018 року шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошових коштів у сумі 560 441,90 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з його особового рахунку залізницею було списано плату за перевезення вагонів у порожньому стані та плату за використання вагонів відповідно до наявних у справі залізничних накладних та переліків, в яких відображено списання грошових коштів в графі "додаткові збори та послуги" та в колонці "всього" - суму з урахуванням ПДВ 20%, отже, на думку позивача, вказані суми (всього за залізничними накладними 558 494,88 грн) є неправомірно списаними відповідачем з особового рахунку позивача та підлягають поверненню. Крім того, позивачем за порушення виконання відповідачем грошового зобов'язання з повернення названих коштів (558 494,88 грн) нараховано фінансові санкції, а саме 1 865,47 грн 3 % річних та 81,55 грн інфляційних втрат, які позивач також просить відобразити у нього на особовому рахунку, відкритого відповідачем на підставі укладеного договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.07.2018 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк та спосіб для усунення її недоліків.

10.08.2018 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.08.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.09.2018 року

11.09.2018 року до суду від відповідача з порушенням запропонованого судом строку надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач заперечує проти задоволення вимог позивача, посилаючись на те, що використовувані позивачем напіввагони не є ані власними, ані орендованими вагонами ТОВ "Вантажна транспортна компанія", відтак, на думку відповідача, посилання позивача на Договір № 1207/1 від 12.07.2016 року не стосується предмету цього спору. Відповідач, оскільки вагони, задіяні у спірних перевезеннях за накладними є вагонами перевізника (відповідача), заперечує щодо стягнення з позивача подвійної плати за одні й ті самі послуги та вказує, що ним правомірно на підставі п. 3.2. Договору № 07323/ЦТЛ-2018 про надання послуг від 07.02.2018 року було стягнуто плату за перевезення вагонів у порожньому стані та плату за використання вагону. Відповідач зазначає, що позивачем не вказано які саме умови Договору № 07323/ЦТЛ-2018 про надання послуг від 07.02.2018 року порушені відповідачем. Щодо стягнення фінансових санкцій відповідач вказав на те, що оскільки повернення спірних коштів не є грошовим зобов'язанням у розумінні ст. 625 ЦК України, вказана норма до спірних правовідносин не може бути застосована, відтак у цій частині також належить відмовити.

В підготовчому засіданні 25.09.2018 року суд, серед іншого, на місці ухвалив поновити відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву, встановив сторонам строки для подачі відповіді на відзив та заперечень щодо відповіді на відзив та оголосив перерву до 16.10.2018 року.

09.10.2018 року до суду від позивача з порушенням запропонованого судом строку надійшла відповідь відзив на позовну заяву, за змістом якої позивач заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві та вказує на те, що піввагони, залучені до перевезення ним використовувались на підставі укладеного з ТОВ "Вантажна транспортна компанія" Договору № 1207/1 від 12.07.2016 року за відповідну плату, а останнє використовувало задіяні до перевезення на піввагони відповідно до Договору № 07/16/11-01-р від 11.07.2016 року, укладеного з філією відповідача. Таким чином, на думку позивача, внаслідок протиправних дій відповідача з позивача стягнуто подвійну плату за користування вагонами, а залізниця тоги сує кошти за одні і ті самі вагони як з позивача, так і з ТОВ "Вантажна транспортна компанія". У відповіді на відзив як на окрему підставу для повернення спірних коштів позивач посилається на положення ст. 1212 ЦК України.

В підготовчому засіданні 16.10.2018 року суд, серед іншого, на місці ухвалив поновити позивачеві строк для подачі відповіді на відзив, продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та оголосив перерву до 20.11.2018 року.

Крім того, у підготовчому засіданні 16.10.2018 року представником відповідача подано заперечення щодо відповіді на відзив, які прийнято судом як такі, що подані у запропонований судом строк. Відповідно до змісту заперечень, відповідач вказує на безпідставність посилань позивача на положення ст. 1212 ЦК України, повторно наголошує на тому, що правовідносини, які склались між позивачем та ТОВ "Вантажна транспортна компанія" за Договором № 1207/1 від 12.07.2016 року жодним чином не впливають на правовідносини між сторонами цього спору за Договором № 07323/ЦТЛ-2018 про надання послуг від 07.02.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.12.2018 року.

В судовому засіданні 18.12.2018 року судом оголошено перерву до 29.01.2019 року.

В судове засідання 29.01.2019 року представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений під розписку.

Крім того, суд відзначає, що відповідно до постанови Кабінету міністрів України № 938 від 31 жовтня 2018 року "Деякі питання акціонерного товариства "Українська залізниця"" змінено тип публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство "Українська залізниця", внесено відповідні зміни до постанови Кабінету міністрів України № 735 від 02 вересня 2015 року "Питання публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" та, зокрема, викладено Статут відповідача в редакції, що додається.

Судом здійснено запит до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та встановлено, що за кодом значиться особа - Акціонерне товариство "Українська залізниця", організаційно-правова форма - приватне акціонерне товариство.

Такі ж самі положення (найменування юридичної особи відповідача та тип товариства) містяться у п. п. 3, 4 Статуту відповідача.

За приписами ст. 5 Закону України "Про акціонерні товариства" акціонерні товариства за типом поділяються на публічні акціонерні товариства та приватні акціонерні товариства. Тип акціонерного товариства зазначається у статуті акціонерного товариства.

Зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

Статтею 52 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

За змістом п. 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарським судам необхідно враховувати, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Зміна типу акціонерного товариства з приватного на публічне не є його реорганізацією (стаття 5 Закону України "Про акціонерні товариства"). Водночас зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів, порядок проведення якої викладено у статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців". У разі коли така зміна сталася у процесі вирішення спору господарським судом, про неї обов'язково зазначається в описовій частині рішення (при цьому у мотивувальній частині, за необхідності, також зазначається нове найменування учасника судового процесу - наприклад, у разі задоволення позову до нього) або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

Таким чином, суд здійснює зміну найменування відповідача у даній справі з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на Акціонерне товариство "Українська залізниця".

В судовому засіданні 29.01.2019 року представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити.

В судовому засіданні 29 січня 2019 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.02.2018 року між позивачем (замовник) та відповідачем (перевізник) укладено Договору № 07323/ЦТЛ-2018 про надання послуг (далі - Договір про надання послуг), предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов'язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

У п. 1.2. Договору про надання послуг сторони домовились вважати поняття у такому значенні, а саме вагон перевізника - це вантажний вагон, яким перевізник володіє на праві власності або іншій правовій підставі, вагон замовника - вантажний вагон, яким замовник володіє на праві власності або іншій правовій підставі.

Згідно п. 1.3. Договору про надання послуг надання послуг за цим договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами.

За умовами п. 2.3.3. Договору про надання послуг перевізник зобов'язується відкрити для проведення розрахунків і обліку сплачених сум для замовника особовий рахунок з наданням коду платника № 8201950, а в п. 2.3.4. названого договору перевізник зобов'язався вести облік попередньої оплати, нарахованих і сплачених сум за здійснені перевезення і надані послуги, пов'язані з перевезенням вантажу та надавати замовнику відповідні розрахункові документи в електронному вигляді, а у разі відсутності електронного зв'язку - в паперовому вигляді.

У п. 3.1. Договору про надання послуг сторони домовились, що розмір плати за перевезення вантажу у вагонах замовника та вагонах залізниць інших держав, додаткових зборів, пов'язаних з перевезенням, розраховується за ставками і тарифами, які визначаються у відповідності до умов Збірниками тарифів.

Відповідно до п. 3.2. Договору про надання послуг розмір плати за перевезення вантажу у вагоні перевізника складається з плати за перевезення навантаженого вагону перевізника, яка визначається за тарифом, вказаним у Збірнику тарифів встановленим для власного вагону перевізника; компенсації витрат на перевезення у порожньому стані вагону перевізника, яка визначається за тарифною схемою 14 Збірника тарифів за тарифну відстань перевезення вантажу, скориговану на коефіцієнт порожнього пробігу, зазначеного у Додатку № 3 до Договору, плати за використання вагону перевізника у вантажному та порожньому рейсах за нормативний термін доставки.

Розрахунки за цим договором здійснюються через філію "Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень" ПАТ "Укрзалізниця" (далі - філія "ЄРЦ"). Одержані кошти перевізник зараховує на особовий рахунок замовника (п. п. 4.1., 4.3. Договору про надання послуг).

Як передбачено в п. 12.1. Договору про надання послуг договір вступає в силу з моменту одностороннього підписання замовником договору в електронному вигляді з накладанням ЕЦП в АС "Месплан" або АС "Клієнт УЗ", або вчинення замовником будь-якої дії на виконання цього договору і діє з 19.02.2018 до 31.12.2018. Якщо жодна зі сторін не звернеться письмово за один місяць до закінчення дії Договору з пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, то цей договір діє до надходження такої пропозиції і здійснення всіх розрахунків за виконані перевезення та надані послуги.

Як вказує позивач, в рамках дії Договору про надання послуг, на підставі п. 2.2.1. названого правочину, позивачем було здійснено перевезення відповідно до залізничних накладних, копії яких надано до матеріалів справи.

За твердженнями позивача, вказані перевезення здійснені у вагонах замовника, якими він користується на підставі Договору про організацію перевезень вантажів та надання послуг, пов'язаних з перевезеннями № 1207/1 від 12.07.2016р., укладеного з ТОВ "Вантажна транспортна компанія", свідченням чого є долучені позивачем до матеріалів справи акти подачі/повернення вагонів № 1 до названого договору № 1 від 14.07.2016 року, № 2 від 15.07.2016 року, № 3 від 23.07.2016 року, № 4 від 23.07.2016 року, № 5 від 23.07.2016 року, № 6 від 24.07.2016 року, № 7 від 24.07.2016 року, № 8 від 24.07.2016 року, № 9 від 24.07.2016 року, № 10 від 26.07.2016 року, № 11 від 26.07.2016 року, № 12 від 26.07.2016 року, № 13 від 27.07.2016 року, № 14 від 29.07.2016 року, № 15 від 30.07.2016 року, № 16 від 31.07.2016 року, № 17 від 31.07.2016 року, № 18 від 30.11.2016 року.

Як зазначає позивач, всупереч умовам Договору про надання послуг та Правил перевезення вантажів, відповідачем нараховано та списано з особового рахунку позивача плату за перевезення у порожньому стані вагонів за кодом 016 та плату за використання вагонів по коду 014, разом з ПДВ 20% а саме:

- за залізничною накладною № 34206797 від 22.03.2018 року - 10 194,12 грн;

- за залізничною накладною № 34241182 від 25.03.2018 року - 20 584,20 грн;

- за залізничною накладною № 34268185 від 27.03.2018 року - 3 398,04 грн;

- за залізничною накладною № 34285528 від 29.03.2018 року - 4 116,84 грн;

- за залізничною накладною № 34333914 від 01.04.2018 року - 16 990,20 грн;

- за залізничною накладною № 34330365 від 01.04.2018 року - 16 467,36 грн;

- за залізничною накладною № 34333856 від 01.04.2018 року - 12 350,52 грн;

- за залізничною накладною № 34330373 від 01.04.2018 року - 8 233,68 грн;

- за залізничною накладною № 34338426 від 02.04.2018 року - 4 116,84 грн;

- за залізничною накладною № 34378356 від 04.04.2018 року - 8 233,68 грн;

- за залізничною накладною № 34398883 від 06.04.2018 року - 8 233,68 грн;

- за залізничною накладною № 34402123 від 06.04.2018 року - 12 691,20 грн;

- за залізничною накладною № 34424242 від 08.04.2018 року - 4 116,84 грн;

- за залізничною накладною № 34440719 від 10.04.2018 року - 20 584,20 грн;

- за залізничною накладною № 34436717 від 10.04.2018 року - 4 116,84 грн;

- за залізничною накладною № 34468967 від 12.04.2018 року - 13 393,20 грн;

- за залізничною накладною № 34527168 від 17.04.2018 року - 10 714,56 грн;

- за залізничною накладною № 34584771 від 21.04.2018 року - 13 393,20 грн;

- за залізничною накладною № 34594754 від 21.04.2018 року - 2 678,64 грн;

- за залізничною накладною № 34603779 від 22.04.2018 року - 16 071,84 грн;

- за залізничною накладною № 34635771 від 25.04.2018 року - 20 584,20 грн;

- за залізничною накладною № 34635540 від 25.04.2018 року - 8 233,68 грн;

- за залізничною накладною № 34693424 від 29.04.2018 року - 16 467,36 грн;

- за залізничною накладною № 34715623 від 01.05.2018 року - 20 584,20 грн;

- за залізничною накладною № 34720920 від 01.05.2018 року - 13 393,20 грн;

- за залізничною накладною № 34725044 від 02.05.2018 року - 2 678,64 грн;

- за залізничною накладною № 34730390 від 02.05.2018 року - 5 357,28 грн;

- за залізничною накладною № 34730382 від 02.05.2018 року - 16 990,20 грн;

- за залізничною накладною № 34753269 від 04.05.2018 року - 2 678,64 грн;

- за залізничною накладною № 34792515 від 07.05.2018 року - 16 467,36 грн;

- за залізничною накладною № 34805408 від 08.05.2018 року - 2 608,68 грн.;

- за залізничною накладною № 34839456 від 10.05.2018 року - 12 350,52 грн;

- за залізничною накладною № 34844183 від 11.05.2018 року - 4 116,84 грн;

- за залізничною накладною № 34872614 від 13.05.2018 року - 18 750,48 грн.;

- за залізничною накладною № 34872689 від 13.05.2018 року - 24 701,04 грн;

- за залізничною накладною № 34880740 від 14.05.2018 року - 12 350,52 грн;

- за залізничною накладною № 34899229 від 15.05.2018 року - 16 467,36 грн;

- за залізничною накладною № 34907824 від 15.05.2018 року - 4 116,84 грн;

- за залізничною накладною № 34924357 від 17.05.2018 року - 13 393,20 грн;

- за залізничною накладною № 34932467 від 17.05.2018 року - 2 678,64 грн;

- за залізничною накладною № 34941955 від 18.05.2018 року - 2 678,64 грн;

- за залізничною накладною № 34955435 від 19.05.2018 року - 2 678,64 грн;

- за залізничною накладною № 32081366 від 28.05.2018 року - 10 714,56 грн;

- за залізничною накладною № 32083354 від 29.05.2018 року - 12 350,52 грн;

- за залізничною накладною № 32084154 від 29.05.2018 року - 8 233,68 грн;

- за залізничною накладною № 32104754 від 30.05.2018 року - 10 194,12 грн;

- за залізничною накладною № 32104747 від 30.05.2018 року - 10 194,12 грн;

- за залізничною накладною № 32109886 від 30.05.2018 року - 2 678,64 грн;

- за залізничною накладною № 32118234 від 31.05.2018 року - 28 817,88 грн;

- за залізничною накладною № 32118986 від 31.05.2018 року - 8 233,68 грн;

- за залізничною накладною № 32118192 від 31.05.2018 року - 16 071,84 грн.

За твердженнями позивача, оскільки ним у спірних перевезеннях були використані напіввагони на підставі Договору про організацію перевезень вантажів та надання послуг, пов'язаних з перевезеннями № 1207/1 від 12.07.2016 року, укладеного з ТОВ "Вантажна транспортна компанія", в розумінні Договору про надання послуг, укладеного з відповідачем вагони, що здійснювали перевезення є вагонами замовника (позивача), оскільки останній володіє вагонами на іншому речовому праві, а тому, на думку позивача, списання з особового рахунку позивача плати за використання вагонів по коду 014, як за вагони перевізника є незаконним та суперечить умовам укладеного між сторонами Договору про надання послуг.

Фактичне списання плати за перевезення вагонів у порожньому стані та плати за використання вагонів з особового рахунку позивача підтверджується залізничними накладними та переліками, наявними у матеріалах справи, в яких відображено списання грошових коштів в графі "додаткові збори та послуги" та в колонці "всього" - суму з урахуванням ПДВ 20%, отже, на думку позивача, вказані суми (всього за залізничними накладними 558 494,88 грн) є неправомірно списаними відповідачем з особового рахунку позивача та підлягають поверненню.

Матеріалами справи підтверджується звернення позивача з претензіями до відповідача щодо повернення переборів платежів, сплачених при відправленні вантажу, надання на деякі з них відповідачем відповіді про відмову у задоволенні претензій позивача.

У зв'язку з тим, що відповідач не повернув спірні кошти, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить зобов'язати останнього внести зміни до його особового рахунку позивача, відкритого відповідачем на підставі Договору про надання послуг шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошових коштів у сумі 560 441,90 грн. (з урахуванням фінансових санкцій).

Відповідач проти доводів позивача щодо стягнення з нього подвійної плати за одні й ті самі послуги заперечує та вказує, що ним правомірно на підставі п. 3.2. Договору № 07323/ЦТЛ-2018 про надання послуг від 07.02.2018 року було стягнуто плату за перевезення вагонів у порожньому стані та плату за використання вагону, оскільки на думку відповідача спірні вагони у розумінні укладеного між сторонами договору є власністю відповідача. Відповідач вказує на відсутність порушення з його боку будь-яких умов укладеного з позивачем договору, а щодо відображення фінансових санкцій на особовому рахкуну позивача зазначає про те, що до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України не може бути застосована, оскільки повернення спірних коштів не є грошовим зобов'язанням у розумінні названої статті.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину суд приймає Договір № 07323/ЦТЛ-2018 про надання послуг від 07.02.2018 року як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Статтею 306 Господарського кодексу України встановлено, що перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Відносини, пов'язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами (частина 6 статті 306 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Аналогічні приписи містяться і в ст. ст. 909, 919 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998, Статут залізниць України (далі - Статут) визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під'їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (ст. 3 Статуту).

Пунктом 6 Статуту визначено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Згідно п. 62 Статуту та п. 1.1. Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 (далі - Правила № 644) порядок розрахунків за перевезення і послуги встановлюється Укрзалізницею згідно з чинним законодавством. Платежі за перевезення вантажів і надання додаткових послуг можуть уноситися готівкою, чеками, безготівково, якщо інше не передбачено законодавством, на станціях або передоплатою через розрахункові підрозділи залізниць.

У відповідності до п. 2.6. Правил № 644 розрахунковий підрозділ веде облік надходження коштів на особовий рахунок платника і використання їх платником для оплати перевезень та наданих залізницею послуг.

Облік витрачених коштів здійснюється на підставі перевізних документів, накопичувальних карток (додаток 3), відомостей плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, які можуть бути оформлені в електронному вигляді (з накладенням електронного цифрового підпису).

Усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і вантажовласника. Один примірник накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу надаються вантажовласнику.

Суд на підставі наявних у матеріалах справи залізничних накладних встановив факт здійснення спірних перевезень, де у графі 13 названих вище залізничних накладних платником є позивач.

Водночас, суд констатує відсутність у матеріалах справи залізничної накладної № 32109886 від 30.05.2018 року, на яку посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог.

Поряд з цим, наявними у матеріалах справи переліками, які містять посилання на укладений між сторонами Договір № 07323/ЦТЛ-2018 про надання послуг від 07.02.2018р., номер залізничної накладної, дату, тариф, додаткові збори та послуги, ПДВ, тощо підтверджується факт здійснення спірних перевезень у загальній кількості 51, в тому числі й за залізничною накладною № 32109886 від 30.05.2018 року і відповідачем ці обставини у своїх заявах по суті не заперечуються.

Факт списання спірних коштів за перевезеннями, здійсненими за вказаними вище залізничними накладними відповідачем не заперечується.

Спір у цій справі виник у зв'язку з тим, що, на думку позивача, відповідачем неправомірно списано з його особового рахунку плати за використання вагонів, як за вагони перевізника, тоді як відповідач вважає, що ним правомірно стягнуто плату за перевезення вагонів у порожньому стані та плату за використання вагону, оскільки спірні вагони є власністю відповідача у розумінні укладеного між сторонами договору.

Суд дослідив доводи обох сторін та докази, подані останніми на підтвердження своїх вимог та заперечень та дійшов наступних висновків.

По-перше, при вирішенні спору суд виходить з того, що з огляду на положення ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору (зі змінами та доповненнями) з погодженням всіх його умов, які обумовлюються.

По-друге, суд погоджується з доводами відповідача та не може погодитись з позивачем щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14 та від 17.06.2014 у справі № 13/096-12, постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №906/1279/16.

Суд встановив, що спірні грошові кошти списані відповідачем на відповідній правовій підставі (укладений між сторонами договір) та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позову.

По-третє, суд відзначає, що для правильного вирішення цього спору необхідно встановити на якій правовій підставі (власності або іншому речовому праві) позивач використовував спірні вагони у названих вище перевезеннях та в залежності від цього встановити обґрунтованість (чи навпаки безпідставність) застосування до спірних правовідносин положень п. 3.2. Договору про надання послуг.

Суд встановив факт укладення між позивачем (замовник) та ТОВ "Вантажна транспортна компанія" (експедитор) Договору про організацію перевезень вантажів та надання послуг, пов'язаних з перевезеннями № 1207/1 від 12.07.2016 року, за умовами якого ТОВ "Вантажна транспортна компанія" як експедитор за плату і за рахунок позивача (замовника) надає останньому послуги з організації та супроводу перевезень вантажу замовника, що перевозиться залізничним транспортом (п. 2.1. названого Договору).

Як зазначає позивач і матеріали справи не містять доказів протилежного, укладений з ТОВ "Вантажна транспортна компанія" Договір про організацію перевезень вантажів та надання послуг, пов'язаних з перевезеннями № 1207/1 від 12.07.2016 року в порядку п. 8.1. вказаного правочину був чинним як станом на час здійснення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи в суді.

Суд встановив, що задіяні у спірних перевезеннях вагони були передані позивачеві ТОВ "Вантажна транспортна компанія" на підставі актів подачі/повернення вагонів № 1 до названого договору № 1 від 14.07.2016 року, № 2 від 15.07.2016 року, № 3 від 23.07.2016 року, № 4 від 23.07.2016 року, № 5 від 23.07.2016 року, № 6 від 24.07.2016 року, № 7 від 24.07.2016 року, № 8 від 24.07.2016 року, № 9 від 24.07.2016 року, № 10 від 26.07.2016 року, № 11 від 26.07.2016 року, № 12 від 26.07.2016 року, № 13 від 27.07.2016 року, № 14 від 29.07.2016 року, № 15 від 30.07.2016 року, № 16 від 31.07.2016 року, № 17 від 31.07.2016 року, № 18 від 30.11.2016 року.

При цьому, суд визнає безпідставними доводи відповідача стосовно неналежності укладеного між позивачем та ТОВ "Вантажна транспортна компанія" Договору про організацію перевезень вантажів та надання послуг, пов'язаних з перевезеннями № 1207/1 від 12.07.2016 року, оскільки саме на підставці цього договору позивач використовував спірні вагони у перевезеннях та сплачував грошові кошти ТОВ "Вантажна транспортна компанія" за користування такими вагонами.

Стосовно заперечень відповідача, що за умовами укладеного між позивачем та ТОВ "Вантажна транспортна компанія" Договору про організацію перевезень вантажів та надання послуг, пов'язаних з перевезеннями № 1207/1 від 12.07.2016 року не передбачено передачу вагонів в користування позивача, суд відзначає наступне.

Згідно п. 5.1. Договору про організацію перевезень вантажів та надання послуг, пов'язаних з перевезеннями № 1207/1 від 12.07.2016 року ціна послуг за Договором включає плату за користування вагонами, плату експедитору і суму витрат експедитора, понесених при виконанні договору, яка також включає податок на додану вартість у розмірі, встановленому чинним законодавством.

У п. 5.2. Договору про організацію перевезень вантажів та надання послуг, пов'язаних з перевезеннями № 1207/1 від 12.07.2016 року передбачено, що грошові кошти, що перераховуються замовником для оплати провізних платежів і витрат експедитора, понесених при виконанні цього договору, не є доходом і власністю експедитора і підлягають перерахуванню перевізнику та учасникам перевізного процесу, необхідність залучення яких виникла у експедитора в процесі виконання договору.

У відповідності до положень ч. ч. 1, 2 ст. 133 Господарського кодексу України основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України.

Майно суб'єктів господарювання може бути закріплено на іншому праві відповідно до умов договору з власником майна.

Згідно ст. 144 Господарського кодексу України майнові права та майнові обов'язки суб'єкта господарювання можуть виникати, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

У цьому випадку суд також керується положенням ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України, відповідно до якої підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а також положеннями ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України щодо свободи договору.

Крім того, суд, на підставі наявних у матеріалах справи залізничних накладних, встановив, що ТОВ "Вантажна транспортна компанія" було сплачено відповідачеві кошти за перевезення спірних вагонів у порожньому стані, що відповідачем при розгляді цієї справи не заперечується.

По-четверте, суд погоджується з доводами позивача, викладеними у відповіді на відзив, стосовно того, що до предмету доказування у цій справі, з огляду на положення ст. 76 ГПК України не входить встановлення наявності чи відсутності правовідносин між відповідачем та ТОВ "Вантажна транспортна компанія" за Договором № 07/16/11-01-р про надання послуг від 11.07.2016р. та відповідно не враховує такі докази при розгляді цього спору.

Водночас і відхиляються судом як такі що не стосуються цього спору будь-які посилання позивача у своїх заявах по суті стосовно того, що ТОВ "Вантажна транспортна компанія" використовує спірний рухомий склад на підставі Договору № 07/16/11-01-р про надання послуг від 11.07.2016р., укладеного з філією відповідача.

По-п'яте, суд не може погодитись з доводами відповідача стосовно відсутності з його боку порушень умов Договору № 07323/ЦТЛ-2018 про надання послуг від 07.02.2018р., укладеного між сторонами цього спору.

Як було вказано вище, у п. 1.2. Договору про надання послуг сторони домовились, що вагон перевізника - це вантажний вагон, яким перевізник володіє на праві власності або іншій правовій підставі, а вагон замовника - вантажний вагон, яким замовник володіє на праві власності або іншій правовій підставі.

Суд вище встановив, що позивач спірними вагонами користувався на підставі переданих йому ТОВ "Вантажна транспортна компанія" за відповідними актами вагонами на підставі укладеного між сторонами договору, який в силу ст. 204 ЦК України є правомірним.

У відповідності до наявних у матеріалах справи переліків за Договором № 07323/ЦТЛ-2018 про надання послуг від 07.02.2018р. за кожною вище згаданою залізничною накладною підтверджується факт нарахування відповідачем додаткових зборів разом з ПДВ та відповідно списання таких коштів, що не заперечується відповідачем.

Обставини перевезення ТОВ "Вантажна транспортна компанія" спірних вагонів у порожньому стані та відповідно списання коштів з рахунку останнього за такі перевезення відповідачем при розгляді цієї справи також не заперечуються.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача про те, що за користування вагонами з нього стягнуто подвійну плату, а саме ним оплачуються послуги за користування вагонами ТОВ "Вантажна транспортна компанія" та додатково стягуються кошти відповідачем.

З урахуванням викладеного, встановивши, що позивач користується спірними вагонами на відповідній правовій підставі - укладеному з ТОВ "Вантажна транспортна компанія" Договорі про організацію перевезень вантажів та надання послуг, пов'язаних з перевезеннями № 1207/1 від 12.07.2016 року, суд визнає безпідставними застосування відповідачем п. 3.2. Договору про надання послуг та списання коштів з особового рахунку позивача плати за перевезення вантажу як за вагони перевізника.

Поряд з цим, з огляду на предмет та підстави цього позову суд критично ставиться до доводів відповідача стосовно порушення його права власності на спірні вагони та звертає увагу відповідача на те, що останній у будь-якому разі не позбавлений у випадку порушення свого права відновити (захистити) його, в тому числі й у судовому порядку.

Перевіривши наданий позивачем до матеріалів справи розрахунок суми переборів платежів, сплачених при відправленні вантажу, суд встановив, що розраховані позивачем суми таких переплат узгоджуються як з залізничними накладними, так і відповідають нарахованим та списаним відповідачем (філією ЄРЦ) відповідно до переліків сумам додаткових зборів з урахуванням ПДВ, відтак загальна сума грошових коштів за перевезеннями у спірних вагонах, яка підлягає поверненню позивачеві становить 558 494,88 грн.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (статті 15, 16 Цивільного кодексу України).

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

У п. 4.10. Договору про надання послуг передбачено, що у разі виявлення перевізником неправильного нарахування платежів, здійснюється перерахунок, після чого надлишок стягнутої суми перераховується на особовий рахунок замовника, як оплата за майбутні перевезення або ж додатково з сум внесеної попередньої оплати стягуються недоотримані грошові суми.

Застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом внесення змін до особового рахунку замовника послуг у залізничному перевезенні та відображення (відновлення, збільшення) на ньому спірних грошових коштів відповідатиме способам захисту, як визначених спеціальним нормами права (п. 62 Статуту та Правилам № 644), умовам укладеного між сторонами договору, так і узгоджуватиметься із загальними вимогами щодо належності засобів правового захисту відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 30.01.2018 року у справі № 914/873/17.

З урахуванням встановлених судом обставин, вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача внести зміни до особового рахунку позивача № 8201950, відкритого на підставі Договору № 07323/ЦТЛ-2018 про надання послуг від 07.02.2018 року шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошових коштів у сумі 558 494,88 грн. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача у частині зобов'язання відповідача внести зміни на особовий рахунок та відображення на ньому грошових коштів понад названу суму, а саме як випливає з заявленого позову 1 865,47 грн 3 % річних та 81,55 грн інфляційних втрат суд відзначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

З урахуванням викладеного, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 625 Цивільного кодексу України, якою передбачено наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних.

Проте, суд визнає вимоги позивача у цій частині необґрунтованими та такими, що не можуть бути задоволені судом, оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту свого права.

Так, як випливає з положень укладеного між сторонами Договору про надання послуг, а саме п. 2.3.3., п. 2.3.4., п. 4.3. названий особовий рахунок відкрито позивачеві для проведення розрахунків і обліку сплачених сум нарахованих і сплачених за здійснені перевезення і надані послуги, пов'язані з перевезенням вантажу. Аналогічні положення містяться і в п. 2.6. Правил № 644, про які згадувалось вище.

Як вказувалось вище, правильно обраний спосіб захисту порушеного права повинен, з одного боку, відповідати за своєю правовою природою суті спірних правовідносин, а з іншого - передбачати конкретний механізм захисту порушеного права, тобто, мати відображення в сформульованих відповідним чином позовних вимогах, які дадуть змогу безумовно виконати таке рішення у разі задоволення судом таких вимог.

Укладений між сторонами Договір про надання послуг не передбачає можливості зарахування на відкритий відповідачем особовий рахунок позивача фінансових санкцій за порушення виконання сторонами договору своїх зобов'язань, відтак заявлений у цій частині вимог спосіб захисту порушеного права є неефективним в розумінні статті 5 Господарського процесуального кодексу України оскільки не спрямований на реальне відновлення прав позивача та і така вимога не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки немає механізму виконання такого рішення.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовано, контррозрахунку заявлених до повернення на особовий рахунок позивача сум суду не надано, водночас позивачем не доведено суду наявності обставин для покладення на відповідача відповідальності за неналежне виконання умов договору у вигляді фінансових санкцій..

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак відповідача необхідно відповідача зобов'язати внести зміни до особового рахунку позивача № 8201950, відкритого відповідачем на підставі Договору № 07323/ЦТЛ-2018 про надання послуг від 07.02.2018р. шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошових коштів у сумі 558 494,88 грн. В іншій частині вимог позивача належить відмовити.

Судовий збір у розмірі 8 377,42 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача, а решта судових витрат позивача зі сплати судового збору у розмірі 29,21 грн у зв'язку з частковою відмовою у задоволенні позову - на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зобов'язати Акціонерне товариство "Українська залізниця" (ідентифікаційний код 40075815, місцезнаходження: 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5) в особі Філії "Центр транспортної логістики" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (ідентифікаційний код ВП 40123465, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Федорова, буд. 32) внести зміни до особового рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Авантаж Інспект" (ідентифікаційний код 39400733, місцезнаходження: 65009, Одеська обл., м. Одеса, вул. Академічна, буд. 20Б, офіс 8 каб.№3) № 8201950, відкритого на підставі Договору № 07323/ЦТЛ-2018 про надання послуг від 07.02.2018 року, шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошових коштів у сумі 558 494,88 грн. (п'ятсот п'ятдесят вісім тисяч чотириста дев'яносто чотири гривні 88 коп.).

3. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

4. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (ідентифікаційний код 40075815, місцезнаходження: 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5) в особі Філії "Центр транспортної логістики" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (ідентифікаційний код ВП 40123465, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Федорова, буд. 32) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Авантаж Інспект" (ідентифікаційний код 39400733, місцезнаходження: 65009, Одеська обл., м. Одеса, вул. Академічна, буд. 20Б, офіс 8 каб.№3) 8 377,42 грн. (вісім тисяч триста сімдесят сім гривень 42 коп.) судового збору.

5. Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 29,21 грн. покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Авантаж Інспект".

6. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 07.02.2019 року

Суддя С.М. Морозов