ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2019 р. м. Київ Справа № 911/2763/18

Суддя Конюх О.В., при секретарі судового засідання Бойко О.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження господарську справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Райз-Стиль», м. Київ,

до відповідача дочірнього підприємства «Рітейл ІСТ», м. Ірпінь,

про стягнення 21 551,98 грн.

без виклику учасників справи

СУТЬ СПОРУ:

позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Райз-Стиль», м. Київ (далі по тексту ТОВ «Райз-Стиль»), звернувся до господарського суду Київської області з позовом від 07.12.2018 до відповідача дочірнього підприємства «Рітейл ІСТ», м. Ірпінь (далі ДП «Рітейл ІСТ»), в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 21 551,98 грн. з яких: 11 270,87 грн. основний борг за договором від 17.03.2015 №РІ029315, 7 643,27 грн. пеня, 1 982,44 грн. 3% річних, 655,40 грн. інфляційні втрати, та покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 762,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.03.2015 між ТОВ «Райз-Стиль» та ДП «Рітейл Іст» укладено договір поставки №РІ029315, відповідно до умов якого позивач зобовязався поставити у відповідності до умов договору та замовлення товар, а відповідач зобовязався його прийняти і оплатити. На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 43 151,61 грн., що підтверджується видатковими накладними. В ході проведення планової інвентаризації позивачем було виявлено факт невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором, у звязку з чим 31.01.2018 між ТОВ «Райз-Стиль» та ДП «Рітейл Іст» було складено акт перевірки розрахунків за період з 01.01.2018 по 31.01.2018, в якому було встановлено, що станом на 01.01.2018 заборгованість відповідача становить 11 270,87 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача нараховані у звязку із простроченням грошового зобовязання пеню 7 643,27 грн. за період з 07.12.2017 по 07.12.2018, 1 982,44 грн. 3% річних за період з 01.01.2016 по 07.12.2018, 655,40 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 17.12.2018 прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №911/2763/18; постановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (без виклику учасників справи). Цією ж ухвалою постановлено, що відповідач має право подати відзив протягом 15 днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі, встановлено позивачу строк для подачі відповіді на відзив протягом 5 днів з дня отримання відзиву, встановлено відповідачу строк для подачі заперечень на відповідь на відзив протягом 5 днів з дня отримання відповіді.

10.01.2019 від ДП «Рітейл Іст» до господарського суду Київської області надійшов відзив на позовну заяву від 04.01.2019, в якому відповідач просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свою позицію обґрунтовує тим, що сторони в умовах договору (п.7.9.) погодили, що оплата за товар здійснюється після його реалізації кожні 30 днів. При цьому сторони домовились про те, що покупець (відповідач) здійснює оплату поставленого товару тільки у випадку, якщо сума за розрахунковий період буде складати не менше ніж 500,00 грн. з кожного магазину. Відповідач твердить, що керуючись п.7.9. договору після реалізації товару здійснював оплату за поставлений товар. Актом перевірки розрахунків за період з 01.01.2018 по 31.01.2018, що долучено позивачем до справи, сторони узгодили залишок товару станом на 31.01.2018 на суму 11 270,87 грн. Однак, позивач не зазначив, що сторонами станом на 28.02.2018 підписаний новий акт перевірки розрахунків, відповідно до якого наявний залишок товару станом на 28.02.2018 на суму 10 830,99 грн. Таким чином, в акті перевірки розрахунків це не сума боргу, а вартість непроданого товару позивача, тобто залишок товару на відповідну суму. Крім того, відповідач наголосив, що позивачем пропущено загальний строк позовної давності в три роки для звернення до суду.

Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч.ч. 1-2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 248 Господарського процесуального кодексу України).

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Оскільки станом на 12.02.2019 відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою про вручення відповідачу 26.12.2018 ухвали про відкриття провадження від 17.12.2018, не заявив клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, суд вважає, що у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута по суті за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для ухвалення рішення.

У ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів.

Відповідно до частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

17.03.2015 між ТОВ «Райз-Стиль» (постачальник) та ДП «Рітейл Іст» (покупець) укладено договір поставки №РІ029315, відповідно до умов якого:

- постачальник зобовязується в порядку та на умовах, визначених цим договором, та у відповідності з замовленням покупця, поставити товар, а покупець зобовязується в порядку та на умовах визначених цим договором, прийняти товар і оплатити його вартість за цінами, зазначеними в накладній, та які не можуть перевищувати цін, узгоджених в специфікації. Поставка товару постачальником здійснюється з метою його оптово/роздрібної реалізації покупцем через мережу магазинів «Фуршет» (пункт 1.1 договору);

- товар поставляється постачальником у відповідності з замовленням покупця по асортименту, кількості та цінам в строк, зазначений у замовлені (пункт 3.1 договору);

- постачальник при поставці відповідної партії товару передає покупцю наступну супровідну документацію:

- накладні, в яких повинно бути чітко зазначена кількість відвантаженого товару, ціна за одиницю товару без ПДВ, вартість без ПДВ, сума ПДВ, загальна вартість з ПДВ. Одиницею виміру кількості товару вважається одиниця виміру товару для продажу його кінцевому споживачеві в магазинах покупця. Постачальник несе відповідальність за арифметичні помилки в накладних

- товарно-транспортні накладні;

- податкові накладні;

- належним чином завірені копії посвідчення якості, ветеринарних свідоцтв чи довідок (для товарів тваринного походження), сертифікатів відповідності, в разі необхідності, сертифікат про визнання іноземного сертифікату, гігієнічні висновки (для товарів, що підлягають обовязковій сертифікації), інструкції з використання, гарантійні сертифікати, технічні паспорти тощо, що вимагається відповідно до законодавства України для оптової чи роздрібної торгівлі (пункт 3.6 договору);

- перехід права власності на товар від постачальника до покупця здійснюється в момент приймання-передачі товару на складі покупця (пункт 5.1 договору);

- покупець оплачує товар, що поставляється, за цінами, погодженими сторонами в специфікації та підтвердженими у накладних. Ціна на товар і специфікації вказується в гривнях. Ціна повинна відповідати законодавству України та включати не більше 2 знаків після коми (пункт 7.1 договору);

- оплата за товар здійснюється в українській національній валюті в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника після його реалізації кожні 30 днів. При цьому сторони домовились про те, що покупець здійснює оплату поставленого товару тільки у випадку, якщо сума за розрахунковий період буде складати не менше, ніж 500,00 грн. з кожного магазину (пункт 7.9 договору);

- даний договір набирає силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2019 (пункт 10.1 договору);

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки. Згідно положень статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

На виконання вищевказаного договору поставки позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товару на загальну суму 43 151,61 грн., що підтверджується залученими до матеріалів справи копіями видаткових накладних:

- видаткова накладна №524 від 03.08.2015 на суму 5 213,09 грн.;

- видаткова накладна №566 від 06.08.2015 на суму 5 213,09 грн.;

- видаткова накладна №557 від 05.08.2015 на суму 2 606,54 грн.;

- видаткова накладна №537 від 04.08.2015 на суму 2 606,54 грн.;

- видаткова накладна №526 від 03.08.2015 на суму 5 936,54 грн.;

- видаткова накладна №518 від 03.08.2015 на суму 5 213,09 грн.;

- видаткова накладна №565 від 05.08.2015 на суму 5 213,09 грн.;

- видаткова накладна №571 від 06.08.2015 на суму 5 213,09 грн.;

- видаткова накладна №582 від 10.08.2015 на суму 5 936,54 грн.;

Позивач вказує, що згідно Акту перевірки розрахунків за період з 01.01.2018 по 31.01.2018, який підписаний та скріплений печатками обох сторін 31.01.2018, залишок заборгованості відповідача перед позивачем складає 11 270,87 грн.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання. Відповідно до частини 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. За таких обставин обовязок доведення факту належної оплати за отриманий товар закон покладає на покупця.

Відповідач вказував, що сторонами здійснено перевірку розрахунків в березні 2018, що підтверджується актом перевірки розрахунків від 16.03.2018, згідно якого вартість нереалізованого товару становить 10 830,99 грн.

Суд відхиляє твердження відповідача про те, що актами перевірки розрахунків за період 01.01.2018 по 31.01.2018 та за період з 01.02.2018 по 28.02.2018 сторонами узгоджено залишок нереалізованого товару, а не розмір заборгованості, оскільки таке є домислами відповідача та спростовується змістом поданих Актів перевірки розрахунків (а не Актів інвентаризації залишків товару із зазначенням артикулів, кількості упаковок тощо), і порядок складання та підписання яких унормований пунктом 7.13 Договору.

Суд погоджується, що Акт звірки не є первинним документом в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». однак, зазначене не спростовує обовязок відповідача, який прийняв товар за вищеперерахованими накладними, сплатити повну ціну отриманого товару (частина 2 ст. 692 ЦК України).

Відтак, судом встановлено, що сторони погодили, підписавши та скріпивши печатками акт перевірки розрахунків від 16.03.2018, що вартість поставленого, однак не оплаченого товару станом на 16.03.2018 становить 10 830,99 грн. Відповідно до частини 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно до частини 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Сторони в умовах договору погодили (пункт 7.9), що оплата за товар здійснюється в українській національній валюті в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника після його реалізації кожні 30 днів. При цьому сторони домовились про те, що покупець здійснює оплату поставленого товару тільки у випадку, якщо сума за розрахунковий період буде складати не менше, ніж 500,00 грн. з кожного магазину.

Абзацом другим частини 1 ст. 530 ЦК України передбачено можливість визначити строк виконання зобов'язання шляхом визначення вказівки на подію, яка неминуче має настати.

Разом із тим, суд зазначає, що реалізація товару, придбаного у відповідача, кінцевому споживачу, не є подією, що неминуче має настати. Товар може не бути реалізовано до завершення терміну придатності, або взагалі не бути реалізовано або пошкоджено чи втрачено і зазначене не залежить від волі сторін Договору.

Позивач належним чином виконав свою частину зобов'язань за договором, поставивши відповідачу товар за вищеперерахованими видатковими накладними, відтак вправі був очікувати належного виконання відповідачем зобов'язань з оплати.

Позивач направляв відповідачу на належну адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань, претензію від 09.10.2018, якою вимагав погасити заборгованість в розмірі 11270,87 грн. За інформацією сайту ДППЗ «Укрпошта» щодо відстеження поштових відправлень, зазначене відправлення було повернуто відправнику.

Згідно визначення ст. 42 ГК України підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання.

Пунктом 5.1 Договору сторони передбачили, що право власності на товар від постачальника до покупця здійснюється в момент приймання-передачі товару на складі покупця.

Разом із тим, враховуючи передбачений Договором порядок оплати товару після його реалізації, на противагу пункту 5.1 Договору всі ризики за Договором (в тому числі ризик пошкодження, завершення терміну придатності, ненастання взагалі події реалізації товару) фактично несе продавець, оскільки покупець за умовами Договору має оплачувати лише реалізований товар. Відповідно до пункту 3.7 договору всі витрати на повернення товару також здійснює постачальник, який зобовязаний за першою вимогою покупця протягом 5 календарних днів власними силами за власний кошт забрати товар з торгівельних точок покупця.

Крім того, сторонами у договорі не встановлено механізму інвентаризації нереалізованих залишків. Відтак, договором належним чином строк оплати не встановлено, що надає можливість відповідачу будь-яким чином на свій розсуд трактувати строк оплати, ухилятися від виконання зобовязань з оплати, на що постачальник не має обумовлених договором засобів впливу.

Відповідно до ч. 3. ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

В силу частин 1, 3 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

Враховуючи вищевикладене, невжиття відповідачем заходів для належного виконання зобовязання з оплати товару, ухилення від отримання претензій, невжиття також і заходів з інвентаризації залишків та повернення товару, суд застосовує до відносин сторін ст. 212 ЦК України та вважає, що строк оплати основного боргу є таким, що настав.

За таких обставин, судом встановлено факт наявності простроченої заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 10 830,99 грн., у звязку з чим позовну вимогу ТОВ «Райз-Стиль» про стягнення основного боргу в сумі 11270,87 грн. слід задовольнити частково.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відзиві на позовну заяву від 04.01.2019 ДП «Рітейл Іст» заявило про застосовування наслідків спливу позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч.1 ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст. 257 ЦК України) Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч.1 ст. 260 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч.1 ст. 264 ЦК України).

Суд зазначає, що акт звірки взаєморозрахунків у розумінні ст. 264 Цивільного кодексу України, є дією яка свідчить про визнання відповідачем боргу, а відтак, має місце переривання строку позовної давності, оскільки матеріали справи містять усі необхідні первинні документи, які підтверджують розмір заборгованості, зафіксований сторонами у акті звірки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.10.2018 у справі № 905/3063/17).

Слід відзначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання відповідачем акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, свідчить про визнання такого боргу (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного суду від 08.05.2018 у справі №910/16725/17).

Враховуючи наведене, а також те, що матеріалами справи підтверджено переривання строку позовної давності в порядку ст. 264 ЦК України, оскільки наявні в матеріалах справи акти перевірки розрахунків від 31.01.2018 за період з 01.01.2018 по 31.01.2018 та від 16.03.2018 за період з 01.02.2018 по 28.02.2018 є підтвердженням дій відповідача, що свідчать про визнання ним боргу, суд дійшов висновку про обгрунтованість та доведеність вимог про стягнення основного боргу з відповідача на користь позивача в розмірі 10 830,99 грн.

Відтак, вимогу позивача про стягнення з відповідача 11 270,87 грн. основного боргу, слід задовольнити частково в сумі 10 830,99 грн., а клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності слід залишити без задоволення.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 7 643,27 грн. пені за період з 07.12.2017 по 07.12.2018.

Відповідно до частини 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Письмовим договором №РІ029315 від 17.03.2015, на якому ґрунтуються вимоги позивача, пеня, яку вимагає сплатити позивач, не передбачена, а відтак вказана вимога позивача задоволенню не підлягає.

Щодо заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 1 982,44 грн. за період з 01.01.2016 по 07.12.2018 та інфляційних втрат в сумі 655,40 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд повинен зясовувати обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Однак, позивач в розрахунку інфляційних втрат взагалі не зазначив період, за який нараховує інфляційні втрати, відтак суд позбавлений можливості дослідити вірність такого розрахунку.

Що ж до розрахунку 3% річних за період з 01.01.2016 по 07.12.2018, суд також позбавлений можливості встановити вірність визначеного позивачем періоду для нарахування 3% річних та арифметичну вірність самого розрахунку, оскільки позивачем по-перше не враховано Акт перевірки розрахунків від 16.03.2018, по-друге, не подано договір про маркетингові послуги, на підставі якого відбувався взаємозалік заборгованості між сторонами, та не надано банківські виписки про здійснені відповідачем оплати за договором.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо: позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не зявився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його незявлення не перешкоджає вирішенню спору.

Суд ухвалою суду про відкриття провадження у справі №911/2763/18 від 17.12.2018 зобовязував позивача протягом 15 днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі подати належним чином засвідчені банківські виписки та/або довідки з банківських установ, що містять інформацію (станом на день подання) про дати та суми коштів, сплачених відповідачем згідно договору від 17.03.2015 №РІ029315.

Копію ухвали суду від 17.12.2018 позивач отримав 22.12.2018, що підтверджується залученим до матеріалів справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Крім того, ухвала суду від 17.12.2018 була отримана також і представником позивача адвокатом ОСОБА_1 24.12.2018, що підтверджується залученим до матеріалів справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Разом з тим, станом на 14.02.2019 витребувані судом документи, необхідні для перевірки розрахунку інфляційних втрат та процентів річних, позивачем не подані. Відповідно до частини 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 9 ст. 81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для зясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем також залишити позовну заяву без розгляду.

Враховуючи наведене, позов в частині стягнення 3% річних у сумі 1 982,44 грн. за період з 01.01.2016 по 07.12.2018 та інфляційних втрат в сумі 655,40 грн. залишає без розгляду.

Одночасно суд звертає увагу позивача, що відповідно до ч.4 ст. 226 ГПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення обставин, що були підставою для залишення позову без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

За таких обставин, повно та ґрунтовно дослідивши матеріали справи, перевіривши на відповідність закону та дійсним обставинам справи розрахунки заборгованості, надані позивачем, суд задовольняє позовні вимоги ТОВ «Райз-Стиль» щодо стягнення основного боргу частково в сумі 10 830,99 грн., відмовляє в задоволені вимоги про стягнення пені в сумі 7 643,27 повністю, позов в частині стягнення 3% річних у сумі 1 982,44 грн. та інфляційних втрат в сумі 655,40 грн. залишає без розгляду.

У звязку тим, що спір виник в результаті неправильних дій відповідача, що призвело до необхідності позивачу звертатися з позовом до суду та здійснювати додаткові витрати на сплату судового збору, суд, відповідно до свого права, передбаченого частиною 9 ст.129 ГПК України, покладає на відповідача відшкодування позивачу судового збору у мінімальному законом встановленому розмірі в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 73-92, 129, 226, 233, 236-238, 241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Райз-Стиль» в частині вимог про стягнення 3% річних у сумі 1 982,44 грн. та інфляційних втрат в сумі 655,40 грн. залишити без розгляду.

2. Стягнути з дочірнього підприємства «Рітейл ІСТ» (08205, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Лісова, буд. 6-Г, код 38903507)

на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Райз-Стиль» (03680, м. Київ, вул. Академіка Кримського, буд. 27, корпус 3, кімната 101, код 37118476)

10 830,99 грн. (десять тисяч вісімсот тридцять гривень девяносто девять копійок) основного боргу,

1 762,00 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволені решти вимог відмовити.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Дата підписання повного тексту рішення 14.02.2019

Суддя О.В. Конюх