ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"12" лютого 2019 р.м. Одеса Справа № 14-19/17-4520-2011

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.,

Секретаря судових засідань Курка Д.В.

За участю представників сторін:

Від позивача (скаржника): Грищенко О.М. за довіреністю;

Від відповідача: не з'явився;

Від відділу ДВС: Згама З.О. за довіреністю;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія „Ніко-Тайс" (вх. №2-311/19 від 22.01.2019р.) на дії та бездіяльність Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Одеської області від 10.02.2012р. по даній справі позовні вимоги фізичної особи-підприємця Грищенко Олександра Миколайовича, правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю „Компанія „Ніко-Тайс" до фермерського господарства „Зірка-Б", було задоволено повністю, присуджено до стягнення на користь позивача пеню у розмірі 7 462,88грн., інфляційні витрати у розмірі 4113,85грн., 30% відсотків річних у розмірі 12 287,33грн., державне мито у розмірі 239,00грн., витрати на ІТЗ судового процесу у розмірі 236,00грн.

24.02.2012р. господарським судом у порядку ст. 116 ГПК України було видано наказ про примусове виконання рішення господарського суду від 10.02.2012р.

22.01.2019р. до господарського суду Одеської області надійшла скарга від товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія „Ніко-Тайс" на дії та бездіяльність Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі - Біляївський міськрайонний відділ ДВС) під час примусового виконання наказу господарського суду від 24.02.2012р. по даній справі, відповідно до якої скаржник просить суд:

- визнати дії державного виконавця Біляївського міськрайонного відділу ДВС у виконавчому провадженні №42118486 щодо примусового виконання наказу від 24.02.2012р. по даній справі, котрі виразились у винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України „Про виконавче провадження" протиправними, передчасними та незаконним;

- визнати недійсною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження №42118486 від 26.12.2018р. на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України „Про виконавче провадження";

- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Біляївського міськрайонного відділу ДВС у виконавчому провадженні №42118486 щодо примусового виконання наказу від 24.02.2012р. по даній справі.

Крім того, у поданій до суду скарзі позивачем було заявлено клопотання про відшкодування понесених ним витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 2250,00 грн.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу дана скарга була передана на розгляд судді Желєзній С.П., яка ухвалою від 23.01.2019р. прийняла її до розгляду у судовому засіданні.

Фермерське господарство „Зірка-Б" не скористалось наданим законом правом на участь свого представника у судовому процесі по даній скарзі, письмових пояснень по суті скарги до суду не надходило.

Біляївський міськрайонний відділ ДВС заперечував проти задоволення скарги ТОВ „Компанія „Ніко-тайс", посилаючись на дотримання вимог Закону України „Про виконавче провадження" при винесенні оскаржуваної постанови. При цьому, органом ДВС було наголошено, що грошові кошти у розмірі 24 339,06 грн., які були перераховані у грудні 2018р. на рахунок стягувача були повернуті органом казначейства на рахунок Біляївського міськрайонного відділу ДВС, та у подальшому - фактично перераховані скаржнику у січні 2019р., у зв'язку з чим, підстави для задоволення поданої скарги відсутні.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши доводи та пояснення представника позивача та органу ДВС, господарський суд дійшов наступного висновку.

19.02.2014р. державним виконавцем Біляївського міськрайонного відділу ДВС було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №42118486 щодо примусового виконання наказу господарського суду від 24.02.2012р., виданого на виконання рішення господарського суду від 10.02.2012р. по даній справі, про стягнення з фермерського господарства „Зірка-Б" на користь фізичної особи-підприємця Грищенко Олександра Миколайовича, правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю „Компанія „Ніко-Тайс", грошових коштів у загальному розмірі 24339,06 грн.

26.12.2018р. державним виконавцем Біляївського міськрайонного відділу ДВС було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №42118486 щодо примусового виконання наказу господарського суду від 24.02.2012р., виданого на виконання рішення господарського суду від 10.02.2012р. по даній справі, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України „Про виконавче провадження".

У поданій до господарського суду скарзі ТОВ „Компанія „НІКО-ТАЙС" було наголошено про неправомірність винесеної органом ДВС постанови від 26.12.2018р., оскільки фактично грошові кошти у розмірі 24339,06 грн. на рахунок стягувача перераховані не були. Наведене, за переконанням позивача, свідчить про винесення постанови із порушенням вимог Закону України „Про виконавче провадження". При цьому, фактичне перерахування грошових коштів на рахунок ТОВ „Компанія „НІКО-ТАЙС" 16.01.2019р., за переконанням скаржника, не свідчить про відсутність підстав для відмови у задоволенні поданої скарги, оскільки на момент прийняття постанови державним виконавцем було порушено вимоги чинного законодавства.

Так, ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч. ч. 1, 5 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року N 1404-VIII (з наступними змінами та доповненнями) встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Відповідно до ч. 8 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року N 1404-VIII виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження; у подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Згідно з п. 9 ч. 1, ч. 2 ст. 39 Закону України „Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Частиною 1 ст. 40 Закону України „Про виконавче провадження" встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Господарським судом під час розгляду даної скарги було встановлено, що постанова про закінчення виконавчого провадження №42118486 була прийнята 26.12.2018р., разом з тим фактично грошові кошти у розмірі 24 339,06 грн. були перераховані на користь стягувача 16.01.2019р. на підставі платіжного доручення №15. Біляївським міськрайонним відділом ДВС було наголошено, що причиною фактичного перерахування грошових коштів на рахунок ТОВ „Компанія „НІКО-ТАЙС" лише 16.01.2019р. було закінчення бюджетного року та припинення перерахування органами казначейства грошових коштів 26.12.2018р., про що відділ ДВС дізнався уже після прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження.

З огляду на викладене вище господарський суд дійшов висновку, що Біляївським міськрайонним відділом ДВС при прийнятті оскаржуваної постанови належним чином покладені на нього обов'язки щодо встановлення факту отримання грошових коштів стягувачем з підстав, наведених по тексту ухвали вище, виконанні не були.

Поряд з цим, під час розгляду скарги ТОВ „Компанія „НІКО-ТАЙС" судом було встановлено, що Біляївський міськрайонний відділ ДВС після встановлення факту неперерахування коштів боржнику було вжито відповідних та своєчасних заходів для їх перерахування позивачу. Таким чином, станом на момент звернення позивача до суду із даною скаргою, тобто станом на 18.01.2019р. - як дату передання скарги до відділення поштового зв'язку, так і під час розгляду судом даної скарги права ТОВ „Компанія „НІКО-ТАЙС", як стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання наказу суду від 24.02.2012р. порушені не були.

У п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. № 18-рп/2004 по справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Крім того, Конституційним Судом України у п. 4.1 рішення від 02.11.2004р. N 15-рп/2004 було наголошено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора, відповідно до якого правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Господарський суд зазначає, що істотною передумовою, існування якої дозволяє реалізувати право особи на судовий контроль за виконанням судового рішення є наявність у особи, яка звертається до суду порушеного суб'єктивного права або охоронюваного законом інтересу, які підлягають захисту шляхом розгляду скарги на дії виконавця під час примусового виконання судового рішення. Проте, відсутність порушеного права унеможливлює його захист судом, у зв'язку з чим, при вирішенні питання щодо правомірності заявлених у скарзі вимог суд враховує наступне.

Станом на момент звернення ТОВ „Компанія „НІКО-ТАЙС" до суду із даною скаргою рішення господарського суду від 10.02.2012р. по даній справі було виконано у повному обсязі, а, отже, стягувач отримав реальний захист своїх прав, у зв'язку з чим, допущене Біляївським міськрайонним відділом ДВС порушення вимог законодавства не мало наслідком порушення прав скаржника.

Господарський суд зауважує, що в результаті суворого трактування п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України „Про виконавче провадження", на чому наполягає скаржник, яке фактично можна ототожнити із надмірним формалізмом у даних обставинах, не матиме наслідком захисту прав скаржника, а, навпаки, покладатиме на Біляївський міськрайонний відділ ДВС обов'язок вжиття заходів, а саме: визнання судом недійсною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження №42118486 від 26.12.2018р., матиме наслідком його поновлення. Такі дії не можуть визнаватись судом виправданими у даній ситуації та в будь-якому випадку не призведуть до захисту прав скаржника, яким отримано задоволення своїх вимог у повному обсязі.

Наведене дозволяє господарському суду дійти висновку, що задоволення скарги ТОВ „Компанія „НІКО-ТАЙС", права якого на момент звернення до суду порушені не були, матиме наслідком порушення сутності правосуддя, яке визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах, у зв'язку з чим, у суду відсутні підстави для задоволення заявлених у скарзі вимог.

Відповідно до ст. 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладене вище, господарський суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія „Ніко-тайс" (вх. №2-311/19 від 22.01.2019р.) на дії та бездіяльність Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Судові витрати на правову допомогу, понесені товариством а з обмеженою відповідальністю „Компанія „Ніко-тайс", покладаються на позивача відповідно до приписів ст. 344 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 234, 339-343 ГПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги на дії та бездіяльність Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області товариству з обмеженою відповідальністю „Компанія „Ніко-Тайс" - відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено 14.02.2019р.

Суддя С.П. Желєзна