ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2019 Справа № 912/975/18

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65 зал №511

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Кощеєв І.М., Орєшкіна Е.В.

секретар судового засідання Мацекос І.М.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №14-165 від 30.08.2018, посвідчення №КВ 2079 від 16.01.2017, адвокат

від відповідача: ОСОБА_2, ордер серії КР №50557 від 10.09.2018, адвокат (в режимі відеоконференції)

від третьої особи: ОСОБА_3, довіреність №260 мр/з від 28.12.2018 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 01.08.2018 у справі №912/975/18 (суддя Кабакова В.Г.; рішення ухвалене о 15:36 год. у місті Кропивницький, повне рішення складено 06.08.2018)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ

до Комунального підприємства "Теплоенергетик", м.Кропивницький, Кіровоградська область

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Міської ради міста Кропивницького, м.Кропивницький, Кіровоградська область

про стягнення 24585967,38 грн.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Теплоенергетик" про стягнення боргу у загальній сумі 24585967,38 грн., у тому числі: пені у розмірі 13019305,06 грн.; штрафу у розмірі 3709394,38 грн., три проценти річних у розмірі 1167710,51 грн.; інфляційних втрат у розмірі 6689557,43 грн.

Позивач обґрунтував свої позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем договору купівлі-продажу природного газу в частині своєчасної оплати за переданий природний газ.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 01.08.2018 у справі №912/975/18 (суддя Кабакова В.Г.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства "Теплоенергетик" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - штраф у розмірі 276959,85 грн., пеню у розмірі 793800,24 грн., три проценти річних у розмірі 215623,77 грн., збитки від інфляції у розмірі 805220,59 грн., а також 47435,47 грн. судового збору. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Комунального підприємства "Теплоенергетик" 8714,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Означене рішення місцевого господарського суду вмотивоване тим, що нарахування пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат після вступу Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" в силу вимог ч. 3 ст. 7 цього Закону є неправомірним на заборгованість, що була погашена до набрання чинності вказаним законом. При цьому судом встановлені обставини, які свідчать про споживання відповідачем придбаного по договору №95/15-ПР від 19.12.2014 газу не для власних потреб, а для виробництва електричної енергії на продаж. Судом першої інстанції також було встановлено та прийнято до уваги низку обставин, які є підставою для зменшення розміру пені та штрафу, враховуючи які суд задовольнив частково та зменшив пеню на 50%.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (позивач) подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 01.08.2018 у справі №912/975/18 в частині відмови у стягненні трьох процентів річних у розмірі 952086,74 грн., інфляційних втрат у розмірі 5884336,84 грн., пені у розмірі 11431704,58 грн., штрафу у розмірі 3155474,68 грн., стягненні 8714,00 грн. витрат на правову допомогу та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що є необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо використання відповідачем отриманого газу виключно для виробництва електроенергії та відповідно застосування ч. 3 ст. 7 застосування Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії". За твердженням позивача судом першої інстанції відмовлено у стягненні пені приблизно на 87 % від суми позову, при цьому додатково застосовано право на погашення неустойки, чим грубо порушено баланс інтересів сторін, фактично здійснено часткове звільнення від відповідальності за порушення договірних відносин. До того, ж відповідачем не було надано актів приймання-передачі наданих послуг, акти виконаних робіт та їх вартості, що свідчить про не правомірність стягнення коштів сплачених відповідачем адвокату за надання правничої допомоги з позивача та порушення судом вимог ч. 2 ст. 126 ГПК України.

КП "Теплоенергетик" (відповідач) у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що господарський суд Кіровоградської області дійшов обґрунтованого висновку, що нарахування пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат після вступу Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" в силу вимог ч. 3 ст. 7 Закону є неправомірним на заборгованість, що була погашена до набрання чинності вказаним законом. Відповідач вважає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції з його сторони в повному обсязі належними доказами підтверджено факт використання спожитого природного газу саме для виробництва електричної енергії. Також, відповідач вважає законною та обґрунтованою позицію суду першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення щодо зменшення пені. Тому відповідач просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Міська рада міста Кропивницького (третя особа) у своєму відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, оскільки прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, що в силу ст.276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників сторін, які приймали участь у судових засіданнях, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.ст. 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено такі обставини.

Між ПАТ НАК "Нафтогаз України" (продавець) та КП "Теплоенергетик" (покупець) укладено Договір купівлі-продажу природного газу №95/15-ПР від 19.12.2014 (далі - договір, а.с. 12-17 т.1), відповідно до пункту 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ) на умовах договору.

Відповідно до пункту 1.2. договору газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем.

Згідно пункту 2.1. договору продавець передає покупцеві в період з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом до 8945 тисяч куб. м, у тому числі по місяцях кварталів, згідно графіку передбаченого договором.

Відповідно до пункту 3.1. договору продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця.

Пунктом 3.3. договору встановлено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

В розділі 5 Договору узгоджено ціну природного газу. Так, згідно пункту 5.2. договору ціна за 1000 куб. м газу становить 5900,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%;

- податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 366,70 грн., крім того ПДВ 20% - 73,34 грн., всього з ПДВ - 440,04 грн.

До сплати за 1000 куб м. природного газу - 6 384,70 грн., крім того ПДВ - 20% - 1276,94 грн., всього з ПДВ - 7661,64 грн.

У пункті 5.4. договору сторони погодили, що загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Згідно з пунктом 6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до пункту 7.2 договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 відсотків від суми простроченого платежу.

Відповідно до пункту 9.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Розділом 11 договору передбачено, що договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині поставки природного газу з 01.01.2015 до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків - до повного погашення заборгованості.

Договір підписано сторонами та скріплено печатками.

В подальшому сторонами внесено зміни до Договору шляхом укладення додаткових угод №1 від 10.02.2015, №2 від 27.03.2015, №3 від 14.04.2015, №4 від 29.05.2015, №5 від 26.06.2015, №6 від 27.07.2015, №7 від 16.10.2015, №8 від 22.10.2015, №11 від 25.11.2015 відповідно до яких з 01.02.2015 за 1000 куб. м природного газу встановлено до сплати 7416,84 грн. з ПДВ; з 01.03.2015 - 11333,64 грн. з ПДВ; з 01.04.2015 - 9600,24 грн.; з 01.05.2015 - 9122,88 грн.; з 01.06.2015 - 8865,84 грн., з 01.07.2015 - 8874,60 грн.; 01.10.2015 по 31.10.2015 - 8905,32 грн.; з 01.11.2015 - 8745,74 грн.; з 01.12.2015 - 8751,10 грн. (а.с.18-28 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач у період з січня 2015 року по грудень 2015 року передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 46 937 124,49 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015, від 28.02.2015, від 31.03.2015, від 30.04.2015, від 31.10.2015, від 30.11.2015, від 31.12.2015 (а.с.37-43 т.1).

Однак, оплату в спірному періоді відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов'язання у строк, визначений Договором, чим порушив умови господарського зобов'язання, зокрема вимоги п. 6.1 Договору, здійснивши остаточний розрахунок з позивачем за Договором 14.12.2016, що підтверджується випискою по банківським операціям відповідача (а.с.45-47 т.1) та розрахунком заборгованості (а.с.29-36 т.1), у зв'язку з чим позивачем нараховано та заявлено до стягнення:

- пені в сумі 13 019 305,06 грн., нарахованої: за зобов'язаннями січня 2015 року за період з 17.02.2015 по 16.08.2015 в сумі 3016926,11 грн.; за зобов'язаннями лютого 2015 року за період з 17.03.2015 по 14.09.2015 в сумі 2 903808,23 грн.; за зобов'язаннями березня 2015 року за період з 15.04.2015 по 14.10.2015 в сумі 3 111058,57 грн.; за зобов'язаннями квітня 2015 року за період з 15.05.2015 по 14.11.2015 в сумі 893910,28 грн.; за зобов'язаннями жовтня 2015 року за період з 17.11.2015 по 27.03.2016 в сумі 406753,66 грн.; за зобов'язаннями листопада 2015 року за період з 15.12.2015 по 14.06.2016 в сумі 953690,68 грн.; за зобов'язаннями грудня 2015 року за період з 15.01.2016 по 14.07.2016 в сумі 1733157,53 грн.;

- трьох процентів річних в сумі 1167710,51 грн., нарахованих: за зобов'язаннями січня 2015 року за період з 17.02.2015 по 15.12.2015 в сумі 237697,92 грн.; за зобов'язаннями лютого 2015 року за період з 17.03.2015 по 27.01.2016 в сумі 238588,76 грн.; за зобов'язаннями березня 2015 року за період з 15.04.2015 по 28.02.2016 в сумі 266673,13 грн.; за зобов'язаннями квітня 2015 року за період з 15.05.2015 по 14.03.2016 в сумі 78940,95 грн.; за зобов'язаннями жовтня 2015 року за період з 17.11.2015 по 27.03.2016 в сумі 27733,20 грн.; за зобов'язаннями листопада 2015 року за період з 15.12.2015 по 23.11.2016 в сумі 83565,85 грн.; за зобов'язаннями грудня 2015 року за період з 15.01.2016 по 13.12.2016 в сумі 234510,70 грн.;

- інфляційних втрат в сумі 6689557,43 грн., нарахованих: за зобов'язаннями січня 2015 року за період з 01.03.2015 по 30.11.2015 в сумі 3068186,84 грн., за зобов'язаннями лютого 2015 року за період з 01.04.2015 по 31.12.2015 в сумі 1844329,98 грн.; за зобов'язаннями березня 2015 року за період з 01.05.2015 по 31.01.2016 в сумі 573233,38 грн.; за зобов'язаннями квітня 2015 року за період з 01.06.2015 по 29.02.2016 в сумі 90810,04 грн.; за зобов'язаннями жовтня 2015 року за період з 01.12.2015 по 29.02.2016 в сумі 32766,38 грн.; за зобов'язаннями листопада 2015 року за період з 01.01.2016 по 31.10.2016 в сумі 200878,70 грн.; за зобов'язаннями грудня 2015 року за період з 01.02.2016 по 30.11.2016 в сумі 879352,11 грн.;

- а також 7% штрафу в сумі 3709394,38 грн., нарахованих: за зобов'язаннями січня 2015 року в сумі 818809,50 грн.; за зобов'язаннями лютого 2015 року в сумі 686203,29 грн.; за зобов'язаннями березня 2015 року в сумі 757601,47 грн.; за зобов'язаннями квітня 2015 року в сумі 227122,19 грн.; за зобов'язаннями жовтня 2015 року в сумі 191157,15 грн.; за зобов'язаннями листопада 2015 року в сумі 423795,67 грн.; за зобов'язаннями грудня 2015 року в сумі 604705,11 грн.

Спірні правовідносини сторін виникли під час виконання договору поставки природного газу, тому регулюються насамперед нормами Цивільного та Господарського кодексів України, а також Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов'язання.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 статті 230 Господарського кодексу України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Субєктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання. Зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частина 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. А також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Не виконання відповідачем умов договору щодо строків оплати природного газу, стало приводом для звернення позивача до господарського суду із вимогами про стягнення пені, а також суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних.

Відмовляючи позивачеві в частині таких вимог, суд першої інстанції виходив із того, що дійшов висновку про відсутність підстави для нарахування та стягнення з відповідача сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, що нараховані на фактично погашену заборгованість, на підставі частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких мотивів.

30 листопада 2016 року набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Положеннями статті 1 частини 1 пункти 4, 5, 9, 10, 12 Закону визначені наступні поняття:

- заборгованість, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, - кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води;

- процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості;

- реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (далі - реєстр), - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону. Реєстр розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства;

- учасники процедури врегулювання заборгованості - підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно зі статтею 2 Закону дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Частиною першою статті 5 Закону визначено, що реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016 для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31.12.2016.

Нормами ч.ч. 1, 3 ст. 7 Закону визначено, що на реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ станом на 01.07.2016 неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями договору про реструктуризацію заборгованості. На заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Оскільки всі попередні статті, а саме 1, 3 - 5 Закону визначали умови проведення взаєморозрахунків та реструктуризацію заборгованості без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ, у статті 7 Закону передбачено порядок списання суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ.

Так, у частині 1 статті 7 Закону мова йде саме про реструктуризовану заборгованість, для проведення якої необхідно, щоб підприємство було включено до Реєстру (реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості).

Натомість, у частині 3 статті 7 Закону мова не йде про реструктуризовану заборгованість, а про заборгованість за природний газ, яка існувала та була погашена теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями до набрання чинності (цим) Законом.

Отже, частиною 3 статті 7 Закону про врегулювання заборгованості за спожитий природний газ є нормою прямої дії, а, відтак, її застосування до споживачів не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов поряд з їх обов'язком щодо погашення заборгованості за спожитий природний газ у строк до набрання чинності 30.11.2016 цим Законом. При цьому, виконання даної норми не залежить від факту включення підприємства-споживача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, оскільки в силу частини 1 статті 58 Конституції України зазначений Закон не має зворотної дії в часі.

Таким чином, виконання частини 3 статті 7 Закону не потребує включення відповідача до Реєстру (реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості).

Така правова позиція щодо застосування частини 3 статті 7 Закону викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №914/3131/15, від 29.01.2018 у справі №904/10745/16, від 07.02.2018 у справі №927/1152/16, від 14.02.2018 у справі №908/3211/16 та від 15.03.2018 у справі №904/10736/16.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, 26.11.2012 НКРЕ видано відповідачу ліцензію серії АЕ №179932 на виробництво електричної енергії зі строком дії з 26.11.2009 по 25.11.2022.

07.06.2017 відповідач звернувся до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України із заявою №1001/03 про включення до Реєстру теплопостачальних та теплогенеручих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

При цьому заборгованість за спожитий природний газ по договору №95/15-ПР від 19.12.2014 відповідачем була погашена в повному обсязі 14.12.2016.

Відповідачем було долучено до зазначеної вище заяви про включення до Реєстру копію постанови НКРЕКП №208 від 21.02.2017 про переоформлення ліцензії на право провадження господарської діяльності з виробництва електричної енергії на безстрокову, однак у зв'язку із відсутністю заборгованості відповідача перед позивачем із споживання природного газу для виробництва електричної енергії станом на 07.06.2017, відомості про ліцензію на виробництво електричної енергії в Реєстрі теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що нарахування пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат після вступу Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" в силу вимог частини 3 статті 7 Закону є неправомірним на заборгованість, що була погашена до набрання чинності вказаним законом.

Позивач, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, зазначає про недоведеність використання закупленого відповідачем природного газу у позивача по договору №95-15-ПР від 19.12.2014 для виробництва електричної енергії. Однак такі твердження позивача є безпідставними, оскільки факт використання природного газу, закупленого у позивача по договору №95-15-ПР від 19.12.2014, для виробництва електричної енергії доведений відповідачем належними та допустимими доказами.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про електроенергетику" в редакції, яка діяла станом на 19.12.2014, діяльність з виробництва, передачі, розподілу, постачання електричної енергії, здійснення функцій гарантованого покупця, здійснення функцій системного оператора, здійснення функцій оператора ринку здійснюється за умови отримання відповідної ліцензії, яка видається Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Як підтверджено матеріалами справи, 26.11.2012 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (НКРЕ), видано відповідачу ліцензію серії АЕ №179932 на виробництво електричної енергії зі строком дії з 26.11.2009 по 25.11.2022.

Господарська діяльність відповідача з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії підтверджується також відповідними ліцензіями - серії АД №041832, АД №041833, АД №041834, відомості про які містяться на офіційному сайті Кіровоградської обласної державної адміністрації в розділі "Інформація про прийняті рішення з ліцензування".

20.05.2015 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №670-р "Про порядок розрахунків за спожитий природний газ виробниками електричної енергії, які використовують природний газ для її виробництва", яким визначено порядок проведення енергогенеруючими компаніями, які використовують природний газ для виробництва електричної енергії, розрахунків за спожитий природний газ виключно через окремі поточні рахунки із спеціальним режимом використання.

Відповідно до зазначеного порядку:

- енергогенеруючі компанії, які використовують природний газ для виробництва електричної енергії, відкривають в п'ятиденний строк з дня набрання чинності цим розпорядженням в установах уповноваженого банку окремі поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за електричну енергію від її оптового постачальника, для проведення розрахунків з публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за природний газ, використаний для виробництва електричної енергії;

- уповноважений банк в одноденний строк після відкриття окремих поточних рахунків із спеціальним режимом використання енергогенеруючих компаній, які використовують природний газ для виробництва електричної енергії, доводить до відома оптового постачальника електричної енергії реквізити таких рахунків; оптовий постачальник електричної енергії перераховує кошти з поточного рахунка із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії на окремі поточні рахунки із спеціальним режимом використання енергогенеруючих компаній, які використовують природний газ для виробництва електричної енергії, згідно з алгоритмом розподілу коштів, затвердженим Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, у розмірі вартості спожитого природного газу для виробництва електричної енергії з урахуванням заборгованості попередніх періодів;

- установи уповноваженого банку в одноденний строк здійснюють перерахування коштів з окремих поточних рахунків із спеціальним режимом використання енергогенеруючих компаній, які використовують природний газ для виробництва електричної енергії, за спожитий природний газ на поточний рахунок із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять як плата за спожитий природний газ від усіх категорій споживачів Публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України №670-р від 20.05.2015, між ПАТ "Державний ощадний банк" (далі - Банк) та відповідачем укладено договір банківського рахунку №64653/2603/670-Р від 26.08.2015, відповідно до предмету якого Банк відкрив відповідачу поточний рахунок із спеціальним режимом використання №63 (далі - Рахунок) для зарахування коштів, що надходять за електричну енергію з поточного рахунку із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії ДП "Енергоринок" для проведення розрахунків з позивачем за природний газ, використаний відповідачем, для виробництва електричної енергії.

У договорі купівлі-продажу природного газу №95-15-ПР від 19.12.2014, укладеному між позивачем та відповідачем, у розділі 12 "Адреси та реквізити сторін" зазначено той же самий рахунок зі спеціальним режимом використання, що і в Договорі банківського рахунку, укладеному між Банком та відповідачем.

Як убачається з бухгалтерського звіту по платежам за січень 2015 року - грудень 2016 року по контрагенту позивачу, за зазначений період відповідачем сплачувалася заборгованість перед позивачем за договором №95-15-ПР від 19.12.2014 з виключним призначенням платежу: за спожитий природний газ для виробництва електричної енергії.

Позивач, в свою чергу, отримуючи грошові кошти із зазначеним вище призначенням платежу, зараховував їх в рахунок оплати по договору №95/15-ПР від 19.12.2014 грудня 2014 року без жодних зауважень, що свідчить про фактичну згоду позивача, що природний газ, спожитий відповідачем по договору №95/15-ПР від 19.12.2014 природний газ був використаний для виробництва електричної енергії.

Зважаючи на викладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що відповідач, купуючи у позивача природний газ по договору №95-15-ПР від 19.12.2014, використовував його виключно для виробництва електричної енергії, оскільки на зазначені правовідносини між сторонами спору розповсюджувалося розпорядження Кабінету Міністрів України №670-р "Про порядок розрахунків за спожитий природний газ виробниками електричної енергії, які використовують природний газ для її виробництва" від 20.05.2015.

Позивачу було відомо про зазначені вище обставини, оскільки позивач безпосередньо приймав участь у процедурі розрахунків відповідно до вимог розпорядження Кабінету Міністрів України №670-р від 20.05.2015.

Крім того 27.01.2016 позивачем було направлено на адресу відповідача лист щодо постачання газу для виробництва електричної енергії. В зазначеному листі Позивач стверджує про наявність заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 33463694,46 грн. станом на 25.01.2016 за природний газ, використаний для виробництва електричної енергії.

Також у зазначеному листі позивач зазначає, що до встановлення з 1 серпня 2015 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг чіткого алгоритму розподілу та перерахування грошових коштів за використаний природний газ для виробництва електричної енергії на рахунки позивача, відповідач практично не розраховувався із позивачем за використаний природний газ за цією категорією споживання. Так, як вбачається із розрахунку штрафних санкцій, до 01.08.2015 відповідачем було сплачено позивачу по договору №№95/15-ПР від 19.12.2014 лише 1500000,00 грн., як часткова оплата за спожитий природний газ у січні 2015 року. Також у листі від 27.01.2016 позивач зазначає, що після встановлення НКРЕКП порядку розрахунків за "електричний" газ з обов'язковим використанням окремих спеціальних рахунків з алгоритмом розподілу та автоматичним (незалежним від боржника) перерахуванням коштів постачальнику природного газу, надходження коштів на рахунки позивача за цією категорією використання газу збільшилося. Зазначене підтверджується розрахунком штрафних санкцій, наданим позивачем.

Твердження позивача про те, що єдиним підтвердженням використання отриманого відповідачем природного газу для виробництва електричної енергії може бути лише подання звітності згідно Постанови НКРЕКП від 04.10.2015 №1257, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.10.2012 за №1791/22103 "Про затвердження форм звітності НКРЕ у сферах електроенергетики та теплопостачання та інструкцій щодо їх заповнення" є безпідставним.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем в повному обсязі належними доказами підтверджено факт використання спожитого природного газу саме для виробництва електричної енергії, а тому колегія суддів, вважає позицію суду першої інстанції щодо зменшення пені при прийнятті оскаржуваного рішення у цій справі законною та обґрунтованою.

Так, судом першої інстанції при задоволенні клопотання відповідача про зменшення пені було враховано наступне.

Норми частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило про те, що кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов'язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв'язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора. Разом із цим частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розмір неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розміру неустойки значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положеннями частини 1 статті 233 Господарського кодексу України також встановлено право суду на зменшення розміру санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідач є підприємством, яке надає послуги з централізованого теплопостачання на території м. Кропивницький та селища Нового, а отже основним джерелом доходів такого підприємства є кошти, що надійшли за наданні послуги з теплопостачання.

Нормами статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" встановлено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Кошти, що надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; тепло генеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. На кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, не може бути звернено стягнення за зобов'язаннями гарантованого постачальника, теплогенеруючих, теплопостачальних та теплотранспортуючих організацій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217 затверджено Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки. Відповідно до вказаного Порядку уповноважений банк здійснює відповідно до реєстру нормативів розподіл коштів, що надійшли за попередній день від структурних підрозділів теплопостачальних і теплогенеруючих організацій та споживачів, і перерахування коштів на рахунки з урахуванням вимог пунктів 14-26 цього Порядку.

Згідно пункту 14 Порядку, у разі коли теплопостачальна або теплогенеруюча організація здійснює продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води та самостійно виробляє всю необхідну для цього теплову енергію, кошти, що надійшли на спеціальний рахунок, відкритий теплопостачальною або теплогенеруючою організацією, як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води від споживачів, розподіляються згідно з нормативами, розрахованими відповідно до пунктів 15-26 цього Порядку, і перераховуються в частині вартості, зокрема, послуг з транспортування природного газу (якщо теплопостачальна або теплогенеруюча організація має чинний договір на транспортування природного газу з оператором газотранспортної системи) - на рахунок оператора газотранспортної системи.

Таким чином, відповідач самостійно не визначає порядок розподілу коштів, які надійшли на його рахунок зі спеціальним режимом використання, та оплата із такого рахунку відповідних послуг залежить від розміру коштів, які надійшли від споживачів.

Відтак, при зменшенні пені на 50% судом першої інстанції також було правомірно враховано, що діяльність позивача має важливе значення щодо надійного і безпечного функціонування газотранспортної системи, а тому клопотання відповідача про зменшення пені до 1000,00 грн. задоволено частково та зменшено пеню лише на 50%.

Посилання позивача на безпідставність стягнення з нього витрат на правову допомогу колегія суддів вважає такими, що є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного процесуального законодавства.

Відповідно до частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1 - 3 статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Положеннями статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається та відповідачем належним чином підтверджено понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн. згідно договору про надання адвокатських послуг №21/05-2018 від 21.05.2018, укладеного між адвокатом ОСОБА_2 та відповідачем, які сплачені на підставі платіжних доручень №5480 від 13.06.2018, №5673 від 09.07.2018.

Умовами договору про надання адвокатських послуг сторонами погоджено, зокрема п.4.1. факти його виконання адвокатом та у п. 4.3. погоджено виплату належної адвокату винагороди протягом 30 днів з моменту підписання договору шляхом безготівкового розрахунку.

Подані відповідачем докази, а саме ордер адвоката, договір про надання адвокатських послуг, яким визначений чіткий перелік адвокатських послуг та їх вартість та платіжні доручення, є достатніми для підтвердження факту надання адвокатських послуг у справі №912/975/18. Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 30.08.2018 у справі №466/2631/16-ц.

Відповідно до частини 2 та 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд не зобов'язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно й об'єктивно розглянув всі обставини справи в їх сукупності і керуючись законом, який регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати в сумі 337546,15 грн. на оплату судового збору, понесені позивачем у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 01.08.2018 у справі №912/975/18 - залишити без змін.

Судові витрати у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена 05.02.2019.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя Е.В. Орєшкіна