УХВАЛА

07 лютого 2019 року

м. Київ

Справа № 904/4009/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.,

розглянувши матеріали касаційної скарги акціонера Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" ОСОБА_4

на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду у складі Чередка А.Є. - головуючого, Пархоменко Н.В., Паруснікова Ю.Б. від 14 січня 2019 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс"

до Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1. Компанії Мілнербей С.А., Тортола, Британські Віргінські острови; 2. Компанії Бріммілтон Лімітед, Тортола, Британські Віргінські острови; 3. Компанії Ренальда Інвестментс Лімітед, Лімассол, Кіпр; 4. Компанії Лакріно Інвестментс Лімітед, Лімассол, Кіпр; 5. Компанії Дакстон Холдінгз Лімітед, Лімассол, Кіпр; 6. Компанії Мелчет Інвест Лімітед, Нассау, Багами

та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

про стягнення 1 221 458 901 грн.

та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат"

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс"; 2. Компанії Мелчет Інвест Лімітед, Нассау, Багами; 3. Компанії Дакстон Холдінгз Лімітед, Лімассол, Кіпр; 4. Компанії Лакріно Інвестментс Лімітед, Лімассол, Кіпр; 5. Компанії Мілнербей С.А., Тортола, Британські Віргінські острови; 6. Компанії Бріммілтон Лімітед, Тортола, Британські Віргінські острови; 7. Компанії Ренальда Інвестментс Лімітед, Лімассол, Кіпр

про визнання договорів факторингу удаваними (фактично агентськими та визнання агентських договорів недійсними),

ВСТАНОВИВ:

Акціонер Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" ОСОБА_4 (16 січня 2019 року) звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 14 січня 2019 року у даній справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги на відповідність вимогам параграфу 1 глави 2 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Суд зазначає таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічні положення закріплено і в частині 1 статті 17 Господарського процесуального кодексу України за якими учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

За приписами абзацу 2 частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Судом встановлено, що оскаржуваною ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14 січня 2019 року апеляційну скаргу акціонера Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" ОСОБА_4 на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2018 року у справі № 904/4009/18 повернуто заявникові.

Правовою підставою для повернення апеляційної скарги стали частина 2 статті 260 та частина 4 статті 174 Господарського процесуального кодексу України.

Так приписами частини 2 статті 260 Господарського процесуального кодексу України, яка є відсилочною визначено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.

Згідно ж вимогами частини 4 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Наведені вище положення застосовано апеляційним господарським судом через те, що апелянтом не усунуто недоліки апеляційної скарги, які були виявлені судом при перевірці поданих матеріалів апеляційної скарги на відповідність вимогам статті 258 Господарського процесуального кодексу України, і про які зазначено в ухвалі Центрального апеляційного господарського суду від 04 січня 2019 року (про залишення апеляційної скарги без руху).

Недоліками апеляційної скарги апеляційним господарським судом визначено відсутність у заявленому апелянтом клопотанні поважних підстав для поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження, відсутність у матеріалах скарги доказів сплати судового збору та доказів надсилання копії скарги та доданих до неї документів іншим учасникам судового процесу.

У касаційній скарзі акціонер Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" ОСОБА_4 зазначає, що нею було усунуто вказані в ухвалі Центрального апеляційного господарського суду від 04 січня 2019 року (про залишення апеляційної скарги без руху) недоліки і крім цього, підстави, що наведені нею у клопотанні про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження є поважними, однак апеляційний господарський суд помилково їх такими не визнав.

Оцінивши усі доводи скаржника, його посилання на правові норми, що могли бути неправильно застосовані судом апеляційної інстанції, враховуючи принцип пропорційності судочинства та остаточності судового рішення, Суд вважає, що рішення Верховного Суду у даній справі, за наслідками розгляду касаційної скарги акціонера Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" ОСОБА_4 на ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 14 січня 2019 року у справі № 904/4009/18, не матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

В обґрунтування своєї позиції Суд зазначає таке.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз'яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав'язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Так текстом оскаржуваної ухвали спростовуються усі доводи скаржника про те, що ним було усунуто виявлені недоліки апеляційної скарги, оскільки апелянтом судовий збір сплачено у розмірі меншому ніж той, що визначений Законом України "Про судовий збір", а копії апеляційної скарги разом з доданими до скарги документами відправлено не усім учасникам даної справи.

Касаційний суд не може ставити під сумнів законність ухвали апеляційного господарського суду лише через те, що скаржник вважає її незаконною.

В іншому ж, Верховний Суд вважає, що доводи даної касаційної скарги фактично зводяться до необхідності надання оцінки причинам пропуску апелянтом строку на апеляційне оскарження.

Однак, положення частини 1 статті 119 та частини 3 статті 256 Господарського процесуального кодексу України є диспозитивними, а тому вирішення питання про визнання тих чи інших причин пропуску строку на апеляційне оскарження поважними є виключною компетенцією апеляційного суду у провадженні якого знаходиться відповідна справа і Верховний Суд не може перебирати на себе його повноваження.

Застосування наведених вище приписів в першу чергу пов'язане з використанням судами своїх дискреційних повноважень в частині оцінки доводів та доказів, що наводяться та подаються заінтересованими особами при зверненні до суду з відповідними клопотанням і суди у кожному конкретному випадку приймають рішення про поновлення строку чи відмову у такому поновленні.

Такі процесуальні дії не становлять будь-якої складності для судів першої та апеляційної інстанції, а тому не потребують втручання Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, зокрема і у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" заява № 52854/99).

Не можна розглядати перегляд, як замасковану апеляцію. Відступи від цього принципу виправдані лише тоді, коли вони необхідні за обставин суттєвого та неспростовного характеру.

В контексті викладеного Суд вважає за необхідне зазначити, що Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Використання касаційним судом оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо, виходячи з високого статусу Верховного Суду, не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, оскільки у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень і застосування Судом таких повноважень не може вважатися обмеженням доступу особи до процесу правосуддя.

За таких обставин, керуючись статтями 2, 234, 287, частиною 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонера Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" ОСОБА_4 на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 14 січня 2019 року у справі № 904/4009/18.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Суховий В.Г.