ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"13" лютого 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2873/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Степанової Л.В.

при секретарі судового засідання Тодорові А.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 адвокат;

від відповідача: ОСОБА_2 адвокат;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Завод технічних масел Аріан до відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Трейдингова компанія Інгус про стягнення 93530,00грн.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Завод технічних масел Аріан звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Трейдингова компанія Інгус заборгованості у сумі 93530,00грн.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Завод технічних масел Аріан на неналежне виконання ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Трейдингова компанія Інгус зобовязань щодо оплати товару поставленого згідно видаткових накладних №А-00000635 від 18.08.2017р. на суму 28907,64грн., №А-00000649 від 29.08.2017р. на суму 50486,81грн. та №А-00000651 від 30.08.2017р. на суму 10914,40грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.12.2018р. було відкрито провадження у справі, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 17.01.2019р. о 11:20.

14.01.2019р. за вх.суду№608/19 відповідач звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні від 17.01.2019р. було оголошено перерву по 01.02.2019р. о 10:40.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.01.2019р. викликано сторін у судове засідання на 01.02.2019р. о 10:40.

23.01.2019р. за вх.суду№1370/19 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні від 01.02.2019р. було оголошено перерву по 13.02.2019р. о 10:40.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.02.2019р. викликано сторін у судове засідання на 13.02.2019р. о 10:40.

В судовому засіданні від 13.02.2019р. позивач та відповідач звернулися до суду з клопотаннями про долучення доказів.

В судовому засіданні від 13.02.2019р. було оголошено перерву по 13.02.2019р. о 12:30.

В судовому засіданні від 13.02.2019р. було оголошено вступну та резолютивну частину рішення по справі №916/2873/18.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Як вказує позивач, згідно видаткової накладної №А-00000635 від 18.08.2017р. позивач поставив на адресу відповідача присадки Lz 7067 (концентрат) в кількості 81,000кг та Lz 7067 С в кількості 120,000кг на загальну суму 28907,64грн., згідно видаткової накладної №А-00000649 від 29.08.2017р. позивач поставив на адресу відповідача присадку ПМС-200А в кількості 1,010кг, присадку Kusapour 300 в кількості 33,500кг, присадку ДФ-11 в кількості 155,400кг, присадку Lz 7067 в кількості 118,700кг на загальну суму 10914,40грн., згідно видаткової накладної №А-00000651 від 30.08.2017р. відповідачу було поставлено оливу базову ізопарафінову HVI-2 в кількості 421,080кг на загальну суму 10914,40грн.

Позивач зазначає, що факт отримання товару підтверджується довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей №58 від 18.08.2017р., №61 від 29.08.2017р. та №62 від 30.08.2017р.

Як стверджує позивач, враховуючи, що поставлений товар не був оплачений відповідачем, позивач 04.10.2018р. звернувся до відповідача з претензією, в якій просив сплатити вартість отриманого товару на загальну суму 90308,36грн. у семиденний строк з дня її отримання відповідно до ст.693, ч.2 ст. 530 ЦК України, зазначена вимога була отримана відповідачем 12.10.2018р., тобто строк прострочення зобовязання починаються з 19.10.2018р.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем зобовязань щодо оплати вартості отриманого товару, позивач нарахував останньому 423,00грн. 3% річних та 2799,00грн. інфляційних збитків відповідно до ст. 625 ЦК України.

Враховуючи викладене, позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідача 90308,00грн. основного боргу, 423,00грн. 3% річних та 2799,00грн. інфляційних збитків.

Відповідач проти позову заперечує та посилаючись на ст. 601 ЦК України, зазначає, що зобовязання припинилися зарахуванням зустрічних позовних вимог, а саме згідно листа позивача за вих№149/а від 19.11.2018р. в якому позивач погодився на пропозицію відповідача та перерахував на рахунок відповідача 291747,18грн. за вирахуванням 90308,36грн. (боргу відповідача перед позивачем) тобто позивач виконав умови домовленостей щодо зарахування 90308,36грн. боргу за поставлений відповідачу товар. Зазначене підтверджується також актом заліку зустрічних однорідних вимог від 08.11.2018р., копія якого долучена до матеріалів справи.

В судовому засіданні від 13.02.2019р. позивач наполягав на задоволенні позовних вимог та стягненні з відповідача заборгованості у повному обсязі з урахуванням 3% річних та інфляційних збитків.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст.ст. 173, 175 Господарського кодексу України цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку, визнається майново-господарським зобов'язанням. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки у спрощений спосіб.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що позивач, згідно видаткової накладної №А-00000635 від 18.08.2017р. позивач поставив на адресу відповідача присадки Lz 7067 (концентрат) в кількості 81,000кг та Lz 7067 С в кількості 120,000кг на загальну суму 28907,64грн., згідно видаткової накладної №А-00000649 від 29.08.2017р. позивач поставив на адресу відповідача присадку ПМС-200А в кількості 1,010кг, присадку Kusapour 300 в кількості 33,500кг, присадку ДФ-11 в кількості 155,400кг, присадку Lz 7067 в кількості 118,700кг на загальну суму 10914,40грн., згідно видаткової накладної №А-00000651 від 30.08.2017р. відповідачу було поставлено оливу базову ізопарафінову HVI-2 в кількості 421,080кг на загальну суму 10914,40грн.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст. 525 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського Кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Судом встановлено, що 19.11.2018р. за вих.№149/а позивач звернувся до відповідача з листом про надання згоди на зарахування зустрічних однорідних вимог в якому погодився на пропозицію відповідача та перерахував на рахунок відповідача 291747,18грн. за оливу за вирахуванням 90308,36грн. (боргу відповідача перед позивачем) тобто позивач виконав умови домовленостей щодо зарахування 90308,36грн. боргу за поставлений відповідачу товар. Крім того в матеріалах справи міститься акт заліку зустрічних однорідних вимог від 08.11.2018р. в якому згідно п.5, керуючись ст. 601 ЦК України, сторони домовилися зарахувати зустрічні однорідні вимоги у сумі 90308,84грн. та встановили, що з моменту підписання акту зобовязання сторін зазначені в акті відсутні.

Крім того в акті заліку зустрічних однорідних вимог від 08.11.2018р. зазначені видаткові накладні №А-00000635 від 18.08.2017р. на суму 28907,64грн., №А-00000649 від 29.08.2017р. на суму 50486,81грн., №А-00000651 від 30.08.2017р. на суму 10914,40грн. за якими позивач просить стягнути заборгованість з відповідача.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї з сторін, і якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Виходячи з конституційних положень, законодавцем встановлено у ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають не лише при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, а й з інших підстав, зазначених у законодавстві. Тобто диспозитивна норма статті 20 Господарського кодексу України конкретизує конституційну норму в розрізі господарського судочинства та водночас кореспондується, наприклад, з приписами статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, згідно з якими одним із способів захисту цивільних прав є припинення господарських правовідносин.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). Допускаються випадки, так званого часткового зарахування, коли одне зобов'язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов'язання. В такому випадку зобов'язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

За правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї з сторін, і, якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду".

Згідно з частиною третьою статті 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Доводи позивача про те, що зустрічні вимоги не однорідні судом до уваги не приймається оскільки вимоги, які можуть підлягати зарахуванню мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Крім того, суд звертає увагу на те, що сам позивач сам звернувся до відповідача з листом про надання згоди на зарахування зустрічних однорідних вимог.

Враховуючи наведене, суд погоджується з доводами відповідача про припинення зобовязань ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Трейдингова компанія Інгус перед ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Завод технічних масел Аріан на суму 90308,36грн. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 423,00грн. 3% річних та 2799,00грн. інфляційних збитків слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки між сторонами припинилися грошові зобовязання, вимоги позивача про стягнення з відповідача 423,00грн. 3% річних та 2799,00грн. інфляційних збитків необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Крім того суд звертає увагу позивача на те, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

Відповідно до ст.3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, а також оцінюючи надані документальні докази в їх сукупності, позовні вимоги ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Завод технічних масел Аріан до відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Трейдингова компанія Інгус про стягнення 93530,00грн. необґрунтовані, не підтверджені матеріалами справи та задоволенню не підлягають.

Судові витрати покладаються на позивача згідно ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 86, 129, ст.ст. 232-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У позові ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Завод технічних масел Аріан до відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Трейдингова компанія Інгус про стягнення 93530,00грн. відмовити у повному обсязі.

2. Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Завод технічних масел Аріан.

Повне рішення складено 14 лютого 2019р.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В. Степанова