ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2019 р. Справа № 917/1421/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юк-Інвест 1982", вул. П. Любченка, 15, офіс 117/3, м. Київ, 03680,

до ОСОБА_1 підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державної акціонерної компанії "Автомобільні дороги України", вул. Вячеслава Чорновола (Куйбишева), 22-а, м. Полтава, Полтавська область, 36000,

про стягнення грошових коштів

Суддя Білоусов С. М.

Секретар судового засідання Кльопова І.Г.

Суть справи: Розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Юк-Інвест 1982" до відповідача ОСОБА_1 підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державної акціонерної компанії "Автомобільні дороги України" про стягнення інфляційних збитків у сумі 611 036,55 грн. та 3 % річних у сумі 118 647,41 грн.

За ухвалою від 28.11.2018 року провадження в цій справі відкрито в порядку загального провадження та призначено підготовче засідання на 27.12.2018 року.

Ухвалою суду від 27.12.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.02.2019 року.

Від відповідача до суду надійшло клопотання № 01-18/13-2 від 021.01.2019 року (вх. № 946 від 01.02.2019 року) про розгляд справи без участі його представника у судовому засіданні та просить суд врахувати відзив на позовну заяву від 11.12.2018 року.

Клопотання судом задовольняється.

Рішення приймається з врахуванням вимог ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 18.01.2011 року по справі № 917/477/14 позовні вимоги задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_1 підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮК-ІНВЕСТ 1982" - 536 347 грн. 98 коп. боргу; 10726 грн. 96 коп. судового збору.

Рішення суду набрало законної сили 25.04.2014 року.

На виконання вказаного судового рішення господарським судом Полтавської області було видано наказ № 917/477/14 від 27.05.2014 року.

18.07.2014 року відділом примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Полтавській області відкрито виконавче провадження ВП № 44076439 з виконання судового наказу по справі № 917/477/14 від 27.05.2014 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що грошове зобов'язання зі сплати основного боргу відповідачем не виконане, а тому позивач звернувся до суду про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду на підставі ст. 625 ЦК України.

Позивач у позовній заяві зазначив, що відповідач частково погасив заборгованість перед позивачем у розмірі 38 967,43 грн.

При прийнятті рішення судом враховано наступне.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобовязання. Згідно з наведеною нормою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно повязується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не визнаються неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України і статті 230 Господарського кодексу України.

Отже, за змістом наведеної норми закону інфляційні втрати, нараховані на суму боргу, та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки вони є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні кредитору матеріальних втрат від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними коштами, що належать до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобовязання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, таке прострочення є триваючим правопорушенням, і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК), а тому 24.09.2018 року (дата здійснення розрахунку з позивачем) і є датою, коли зобов'язання припинилося.

Законодавець визначає обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв'язку з чим таке зобов'язання є триваючим.

З правового аналізу положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України випливає, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник виконав лише 24.09.2018 року, не припиняє правовідносин між сторонами, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Тому позивачем правомірно заявлено до стягнення 611 036,55 грн. інфляційних нарахувань та 118 647,41 грн. - 3% річних.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено про сплив строку позовної давності.

Водночас главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Зі змісту норм матеріального права випливає, що до правових наслідків порушення грошового зобовязання, визначених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 зазначеного Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач визначив період для стягнення 3 % річних із 08.04.2011 року по 01.11.2018 року, інфляційних втрат із квітня 2011 року по вересень 2018 року, з позовом звернувся 07.11.2018 року, про що свідчить штамп поштового відділення на конверті, в якому прийшла позовна заява до суду (а.с.41).

Враховуючи клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до моменту фактичного виконання зобов'язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Таким чином задоволенню підлягають вимоги про стягнення 185999,50 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період із 07.11.2015 року по 31.09.2018 року та 2 449,57 грн. 3 % річних за період із 07.11.2015 року по 01.11.2018 року. У стягненні 3 % річних та інфляційних нарахувань за період із 08.04.2011 року по 06.11.2015 року слід відмовити, застосувавши наслідки спливу позовної давності.

Згідно із п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заявленої суми з відповідача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладається у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Здійснивши перерахунок судового збору до стягнення з відповідача підлягає 3 469,14 грн.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державної акціонерної компанії "Автомобільні дороги України" (вул. ОСОБА_2 (Куйбишева), 22-а, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юк-Інвест 1982", вул. П. Любченка, 15, офіс 117/3, м. Київ, 03680, ) - 185 999,50 грн. інфляційні нарахування, 45 275,84 грн. - 3% річних та 3 469,14 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Копію рішення направити сторонам по справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 07.02.2019 року.

Суддя Білоусов С. М.