ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2019 р. м. Київ Справа№ 910/8846/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Чорної Л.В.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу: від позивача: не з'явився від відповідача: не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного заповіднику "Софія Київська" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2018 у справі №910/8846/18 (суддя Балац С.В., м. Київ, повний текст рішення складено 29.11.2018)

за позовом Національного заповідника "Софія Київська", м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю "Творча архітектурна майстерня "Ю. Лосицький", м. Київ

про визнання окремих частин правочинів недійсними

За результатом розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Національний заповідник «СОФІЯ КИЇВСЬКА» (надалі - позивач/Заповідник) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ТВОРЧА АРХІТЕКТУРНА МАЙСТЕРНЯ «Ю. ЛОСИЦЬКИЙ» (надалі - відповідач/ ТОВ «Архітектурна майстерня «Ю. Лосицький») про визнання окремих частин договорів недійсними, а саме:

- визнання недійсним пункту 2.1 договору від 20.11.2013 № 453, укладеного між сторонами спору в частині включення вартості підрядних робіт на суму 105.991,68 грн.;

- визнання недійсним пункту 2.1 договору на виконання проектно-вишукуваних робіт від 15.04.2013 № 623-13, укладеного між сторонами спору в частині включення вартості підрядних робіт на суму 40.105,73 грн.;

- визнання недійсним пункту 2.1 договору на виконання проектно-вишукуваних робіт від 16.10.2012 № 618-12, укладеного між сторонами спору в частині включення вартості підрядних робіт на суму 54.389,87 грн.;

- визнання недійсним пункту 2.1 договору на виконання проектно-вишукуваних робіт від 03.12.2012 № 620-12, укладеного між сторонами спору в частині включення вартості підрядних робіт на суму 47.413,35 грн.;

- та стягнення з відповідача збитків в сумі 247 900,63 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в результаті проведення Державною фінансовою інспекцією в м. Києві ревізії фінансово-господарської діяльності НЗ «Софія Київська» в Акті ревізії за період з 01.01.2012 по завершений місяць 2015 року від 07.08.2015 №04-30/1312 було встановлено завищення вартості робіт за вищевказаними договорами про надання послуг, чим позивачу завдано збитки на загальну суму 247 900,63 грн. Визнати недійсними пункти 2.1. зазначених договорів позивач просить у зв'язку з тим, що проектно-кошторисна документація до договорів, яка становить їх невід'ємну частину, сторонами належним чином не узгоджена, а саме не підписана з боку сторони замовника та не скріплена печаткою, в в'язку чим сторонами не досягнуто істотної умови договору - ціни.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2018 у справі № 910/8846/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю та відсутністю законодавчо визначених підстав для визнання недійсними пунктів 2.1 договорів про надання послуг в частині визначення завищеної вартості підрядних робіт, а також стягнення збитків у сумі 247 900,63 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Національний заповідник "Софія Київська" (надалі- каржник) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

У доводах апеляційного оскарження скаржник наголосив на тому, що судом помилково не взято до уваги посилання позивача на те, що проектно-кошторисні документації до вказаних договорів є не погодженими, оскільки не підписані з боку замовника та не скріплені печатками. Таким чином, сторонами при укладенні договорів не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, чим порушено норми ч.ч. 2, 3 статті 180 Господарського кодексу України, частини 1 статті 844 Цивільного кодексу України та пунктів 5, 21 постанови КМУ "Про затвердження Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві" №668 від 01.08.2005, ч. 1 статті 203 Цивільного кодексу України. Крім того, позивачем вказано на те, що відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження виконання підрядних робіт, що також зафіксовано в Акті ревізії фінансово-господарської діяльності, проведеної Державною фінансовою інспекцією в м. Києві.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 у справі № 910/8846/18 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/8846/18, розгляд апеляційної скарги призначено на 11.02.2019 о 10 год. 00 хв.

Відповідач не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України та не надав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

До судового засідання від 11.02.2019 представники учасників справи не з'явилися, про час, місце і дату судового засідання повідомлялися завчасно та належним чином, про причини нез'явлення суд не повідомили, клопотань не заявляли.

Будь-яких заяв чи клопотань через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (канцелярію) від позивача та відповідача до суду ненадходило.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі-ГПК України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 42 ГПК України визначено, що учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

З огляду на те, що учасники апеляційного провадження належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, враховуючи те, що їх явка обов'язковою не визнавалась, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду судового рішення за наявними матеріалами справи за відсутності представників учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між Національним заповідником "Софія Київська" в якості замовника та товариством з обмеженою відповідальністю «Архітектурна майстерня «Ю. Лосицький» в якості виконавця укладені наступні договори:

- договір на виконання проектно-вишукуваних робіт від 15.04.2013 № 623-13, відповідно до п. 2.1 якого, вартість робіт згідно кошторису та протоколу погодження договірної ціни 92.640,00 грн. (далі - договір № 623-13);

- договір на виконання проектно-вишукуваних робіт від 16.10.2012 № 618-12, відповідно до п. 2.1 якого, вартість робіт згідно кошторису становить 95.080,00 грн. (далі - договір № 618-12);

- договір на виконання проектно-вишукуваних робіт від 03.12.2012 № 620-12, відповідно до п. 2.1 якого, загальна вартість робіт становить 94.655,00 грн. (далі - договір № № 620-12);

- договір від 20.11.2013 № 453, відповідно до п. 2.1 якого за виконані роботи замовник сплачує виконавцю 240.144,00 грн. (далі - договір № 453).

Строк дії договорів було встановлено у пунктах 7.1, де вказується, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами є діє до 31.12.2013, до 31.12.2013, до 31.12.2012, до 31.12.2012, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами свої зобов'язань.

Доданими до матеріалів справи актами приймання виконаних робіт від 20.12.2013 № 453/1, від 23.12.2013 № 453/2 (а/с 107, 110), від 14.05.2013 № 623/1 (а/с 127), від 30.10.2012 № 618/1 (а/с 141), від 10.12.2012 № 620/1 підтверджується, що відповідач виконав та передав позивачеві роботи.

Платіжними дорученнями від 21.11.2013 № 379, від 23.12.2013 № 443 (а/с 112, 113), від 14.05.2013 (а/с 128), від 31.10.2012 № 621 (а/с 142), від 11.12.2012 № 742 (а/с 158) підтверджується, що позивач перерахував відповідачу грошові кошти за виконані роботи.

Вказане також підтверджується наявними у матеріалах справи банківськими виписками по рахункам.

Також з матеріалів справи вбачається, що Державною фінансовою інспекцією у м. Києві проведено ревізію позивача та складено акт ревізії фінансово-господарської діяльності позивача в період з 01.06.2012 по завершений місяць 2015 року (01.06.2015) від 07.08.2015 № 04-30/1312 (далі - Акт ревізії).

Вказаним Актом ревізії, серед іншого , встановлено наступне: завищення вартості робіт за договором № 453 на суму 105 991,68 грн.; завищення вартості робіт за договором № 623-13 на суму 40 105,73 грн.; завищення вартості робіт за договором № 618-12 на суму 54 389,87 грн.; завищення вартості робіт за договором № 620-12 на суму 47 413,35 грн.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач вказав, що зміст вказаних вище п. 2.1 договорів в частині визначення ціни не відповідає вимогам закону, оскільки, як встановлено Актом ревізії, вартість робіт визначена з порушенням вимог Наказу державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 14.12.2000 № 285, а відповідно, суперечить інтересам держави.

Таким чином, позивач вважає, що визначена у п. 2.1 договорів ціна, є завищеною та послуги на таку суму не надавались, кошторис до договору не був підписаний, узгоджений і скріплений печатками, у зв'язку з чим слід вважати, що сторонами не були додержані вимоги частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Внаслідок чого, позивачем заявлені вимоги про визнання недійсним пункту 2.1 Договорів від 20.11.2013 № 453, від 15.04.2013 № 623-13, від 16.10.2012 № 618-12 та від 03.12.2012 № 620-12 з посиланням на ч. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України.

Враховуючи Акт ревізії фінансово-господарської діяльності позивача позивачем також заявлена позовна вимога про стягнення суми збитків у розмірі 247 900,63 грн. з відповідача.

Суд апеляційної інстанції дослідивши матеріали справи, погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача з огляду на наступне.

Приписами статей 203, 215 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. (Пунктом 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013)

При цьому, суперечність договору актам законодавства, як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним договором (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного договору всупереч змісту чи суті правовідносин сторін.

Так, статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Із аналізу укладених сторонами договорів, виду і характеру робіт, замовлених позивачем і проведених відповідачем, слідує, що між ними виникли правовідносини з договору підряду, що підпадають під правове регулювання як загальних положень чинного законодавства про зобов'язання, так і Глави 61 Цивільного кодексу України.

Як на підставу визнання недійсними в частині договори, позивач послався на те, що ціна договорів, визначена у пункті 2.1., є завищеною та послуги на таку суму не надавались, кошторис до договорів не були підписані, узгоджені і скріплені печатками з боку замовника, у зв'язку з чим слід вважати, що сторонами не були додержані вимоги частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Тобто, на переконання позивача, сторонами при укладанні зазначених договорів, не досягнуто згоди щодо істотних умов договору, чим порушено норми ч.ч. 2, 3, 4 ст. 180 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 844 Цивільного кодексу України та пунктів 5, 21 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві" № 668 від 01.08.2005.

Однак, суд апеляційної інстанції вказує про те, що доводи позивача, з якими останній пов'язує можливість визнання окремих частин договору, а саме, п. 2.1. недійсними, зважаючи на імперативний характер приписів статей 203, 215 Цивільного кодексу України не можуть слугувати безумовною підставою для визнання недійсним / окремої частини такого договору.

Як вірно відзначено місцевим господарським судом, оспорювані правочини, пункти 2.1 яких позивач просить суд визнати недійсними, підписані уповноваженими особами сторін та скріплені відбитками їх печаток. Відтак, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов зазначених договорів, зокрема, ціни таких договорів.

Крім того, слід зазначити, що договір перевіряється на дотримання його закону станом на час укладення правочину, тобто на момент укладення спірного договору, в даному випадку - 20.11.2013, 15.04.2013, 16.10.2012, 03.12.2012 (пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009), тоді як акт Державної фінансової інспекції у м. Києві від 07.08.2015 № 04-30/1312 на той час не існував, а обставини, викладені в ньому, не були встановлені, тому підстави для визнання окремої частини правочинів недійсними (пунктів 2.1.) на час їх укладення (20.11.2013, 15.04.2013, 16.10.2012, 03.12.2012) відсутні.

Сторонами спірні договори повністю виконано, зокрема роботи виконані, прийняті та оплачені позивачем у сумі, що відповідає ціні договору, погодженій у пунктах 2.1. договорів, в актах приймання виконаних будівельних робіт, кошторисах, календарних графіках виконання проектних робіт.

При цьому, відсутність на кошторисній документації до чотирьох договорів підряду підписів та печаток замовника не є підставою для визнання договорів недійсними в частині пункту 2.1., оскільки договори фактично виконано, роботи замовником прийнято без зауважень та оплачено. Відсутність печатки в даному випадку могло б слугувати підставою вважати договір неукладеним, адже кошторис становить невід'ємну частину договору. Проте дійсні обставини справи свідчать про фактичне виконання відповідачем робіт та їх фактичне прийняття замовником за ціною, що відповідає ціні договорів, погодженій у пунктах 2.1.

Крім того, місцевим господарським судом вірно відзначено про те, що Акт перевірки вказаного контролюючого органу може бути підставою для вжиття ним в межах своєї компетенції відповідних заходів реагування, в тому числі, притягнення до відповідальності посадових осіб позивача у встановленому законом порядку, а не для встановлення певного зобов'язання в межах господарсько-правових відносин.

Суд апеляційної інстанції вважає за доцільне зауважити, що позов про визнання недійсним договорів в частині визначення ціни фактично зводиться до зміни ціни договору, що суперечить приписам статті 632 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Також місцевим господарським судом відмовлено у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача збитків, оскільки така є похідною від вимоги про визнання недійсними пунктів укладених між сторонами спору договорів.

Щодо вимоги позивача про стягнення суми збитків у розмірі 247 900,63 грн. колегія суддів вважає за необхідне відзначити наступне.

Стаття 22 Цивільного кодексу України визначає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками у відповідності до частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частина 3 статті 22 Цивільного кодексу України).

Відшкодування збитків у сфері господарювання передбачено главою 25 Господарського кодексу України. Зокрема, відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Статтею 1166 Цивільного кодексу України визначені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Зокрема визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом статей 22, 1166 Цивільного кодексу України для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії.

Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема, у постановах від 18 травня 2016 року у справах № 3-194гс16, №3-271гс16.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами. Відтак, на позивача покладається обов'язок доведення факту заподіяння йому збитків, розміру таких збитків, надання доказів протиправності поведінки відповідача та причинно-наслідкового зв'язку між його протиправною поведінкою та заподіяними збитками.

На підтвердження вказаних порушень позивач посилається на Акт ревізії фінансово-господарської діяльності позивача від 07.08.2015 № 04-30/1312.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що акт перевірки не є рішенням суб'єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

З огляду на викладене, апеляційний суд не приймає посилання позивача на акт ревізії від 07.08.2015 № 04-30/1312, як на беззаперечну підставу для стягнення збитків, оскільки встановлені органами державної контрольно-ревізійної служби при проведенні контрольних заходів факти підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним Господарським процесуальним кодексом України, тобто, сам лише акт перевірки не є підставою для застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення збитків та не звільняє сторону від процесуального обов'язку доводити свої вимоги іншими належними та допустимими доказами. Акт ревізії не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов'язання, визначені договором, та які підтверджені відповідним актом здачі-приймання виконаних робіт.

Як було відзначено вище, Акт перевірки вказаного контролюючого органу може бути підставою для вжиття ним в межах своєї компетенції відповідних заходів реагування, в тому числі, притягнення до відповідальності посадових осіб позивача у встановленому законом порядку, а не для встановлення певного зобов'язання в межах господарсько-правових відносин.

Наведена правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 910/12793/17 та від 21.05.2018 у справі № 922/2310/17.

Розглядаючи заявлений спір, колегія суддів також звертає увагу на специфіку правового регулювання деяких аспектів договорів підряду.

Так, у статті 852 Цивільного кодексу України зазначається що, якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу, або допустив інші недоліки в роботі, замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або виправити їх за свій рахунок з правом на відшкодування своїх витрат на виправлення недоліків чи відповідного зменшення плати за роботу, якщо інше не встановлено договором. За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Позивачем відповідно до статті 853 Цивільного кодексу України та у встановленому договором порядку було прийнято роботи в повному обсязі та без зауважень щодо виконання, про що свідчать описані вище акти виконаних робіт, за якими було проведено оплату в повному обсязі.

При цьому, матеріали справи не містять доказів заявлення позивачем зауважень до відповідача щодо наявності будь-яких відступів від умов договору, у тому числі, щодо ціни робіт та матеріалів, вказаних у договорі та акті виконаних робіт. Також, матеріали справи не містять доказів наявності між сторонами спору з приводу наявності недоліків у виконаній роботі та використаних матеріалах.

З огляду на вищенаведене, умови договорів вважаються виконаними сторонами, а робота прийнятою без зауважень, а тому відповідно до статті 853 Цивільного кодексу України позивач втратив право у подальшому посилатися на будь-які відступи від умов договору, як-то зміну вартості робіт після їх прийняття, шляхом визнання договору недійсним у частині та стягнення заявленої суми.

Водночас, відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони були вільними в укладенні договорів на визначених ними умовах та погодили ціну договорів, а підписавши акти виконаних робіт та провівши оплату - фактично підтвердили виконання робіт та використання матеріалів належним чином, відповідно до умов договорів.

Оскільки сторонами було укладено договори, а кошти, які позивач просив стягнути з відповідача отримані останнім як оплата виконаних робіт за договорами, такі кошти набуто за наявності правової підстави - договору, і вони не можуть вважатися безпідставно набутим майном, як про це зазначає скаржник.

Отже, у матеріалах справи відсутні достатні докази на підтвердження протиправної поведінки відповідача, внаслідок якої позивачу завдано збитків у сумі 247 900,63 грн., та його вини. Позивач, всупереч наведених вище норм, не надав суду доказів наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків. Результати ревізії Державної фінансової інспекції в місті Києві, на які посилається позивач, не встановлюють в розумінні статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставин, які не потребують доведення, як то завищення вартості фактично виконаних робіт та використаних матеріалів.

Інших належних, допустимих, та достатніх у розумінні статей 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження понесення позивачем збитків у заявленому розмірі матеріали справи не містять.

Серед іншого, суд апеляційної інстанції вважає правомірним відхилення місцевим судом заяви відповідача про застосування до позивача строків позовної давності, з тих підстав, що правила про позовну давність застосовуються при наявності порушеного права позивача, яке підлягало би захисту в судовому порядку. Оскільки при укладенні оспорюваних правочинів права позивача порушені не були, правила про позовну давність в даному випадку судом не застосовуються.

Усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи через призму ст. 86 ГПК України питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції бере до уваги висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014 зазначено: «Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).»

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної встановив, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційні вимоги Національного заповіднику "Софія Київська" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275,276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного заповідника "Софія Київська" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2018 у справі № 910/8846/18 залишити без змін.

3. Справу № 910/8846/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 14.02.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

Л.В. Чорна