ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року Справа № 924/678/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Гудак А.В. , суддя Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Гладка Л.А.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" на рішення господарського суду Хмельницької області від 04.12.18р. у справі №924/678/18, ухвалене суддею Мухою М.Є., повний текст складено 13.12.18р.

за позовом Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод"

до Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив"

про визнання недійсним договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.17р.

Дочірнє підприємство "Старокостянтинівський молочний завод" звернулось до господарського суду Хмельницької області із позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" м. Шепетівка Хмельницька область про визнання недійсним договору поставки №ВСП/2009-17 від 19.09.17р.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 04.12.2018 р. задоволено позов Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" до Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" про визнання недійсним договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.17р.

Обґрунтовуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_4 як генеральний директор Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод", під час підписання договору 19.09.2017р. №ВСП/2009-17 перевищив обсяг права на здійснення повноважень, оскільки трудовим договором від 01.10.2016р. його уповноважено приймати рішення щодо вчинення Товариством правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, не перевищує 1 000 000,00 (одного мільйона) грн. При цьому, видаткова накладна №327 від 19.09.2017р. на поставку дочірньому підприємству "Старокостянтинівський молочний завод товару на суму 1535874,05 грн., товарно-транспортна накладна від 19.09.2017р. на поставку ДП "Старокостянтинівський молочний завод" товару на суму 1535874,05 грн. не є доказами схвалення правочину особою, від імені якої було укладено договір.

Також позивачем надано у матеріали справи лист (за підписом директора ОСОБА_5О.) від 17.10.20218р. ПАТ "Компанія управління активами "ДОВІРА-КАПІТАЛ", у якому повідомлено, що рішення щодо схвалення договору поставки ВСП/2009-17 засновником не приймалося.

Не погоджуючись із рішення господарського суду Хмельницької області від 04.12.2018 р. у справі №924/678/18, Сільськогосподарський виробничий кооператив "Перший національний виробничий кооператив" звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою на рішення суду першої інстанції, в якій просить рішення господарського суду Хмельницької області №924/678/18 від 04.12.2018 р. скасувати та винести нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник звертає увагу на те, що в Єдиному державному реєстру юридичних осіб відсутні відомості про наявність обмежень у керівника Позивача, тому Відповідач не знав і не міг знати про будь-які обмеження повноважень представника Позивача. Разом з тим, саме лише відправлення позивачем певних документів відповідачу (за наявності встановлення таких обставин) не може достеменно свідчити про їх отримання відповідачем та про обізнаність відповідача з ними, з їх змістом.

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент (третя особа) знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Крім того, господарський суд Хмельницької області у рішення зазначив, що позивач довів належними та допустимими доказами, що відповідач знав або повинен був знати про наявність обмежень у представника позивача на укладення оскаржуваного договору, незважаючи на те, що позивачем не надано жодних доказів надання чи надсилання зазначених вище документів на адресу відповідача, а лише зазначено в позові, що перед підписанням договору було надано відповідачу всі витребувані документи.

Також, судом не враховано, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми відносинами між юридичною особою та її органом, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами. Зазначений висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 25 жовтня 2018 року у справі №910/19164/17.

Також, скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що присутність на нараді власника позивача, та те, що пропозиція щодо укладення спірного договору надійшла саме від позивача, представники відповідача не могли знати про наявність обмежень у керівника позивача, а укладаючи даний договір з перевищенням повноважень, недобросовісно та нерозумно в даному випадку діяли представники позивача, недобросовісність та нерозумність в діях відповідача, позивачем не доведено, в оскаржуваному рішенні, судом не встановлено обставини, що підтверджують зазначене.

Відтак, при вирішенні даного спору суд першої інстанцій не дотримався вимог господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Суд не дослідив усі зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а позивачем не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Ухвалами апеляційного господарського суду від "22" січня 2019 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" на рішення господарського суду Хмельницької області від 04.12.2018 у справі №924/678/18 та призначено справу до розгляду.

30.01.2019 р. на адресу апеляційного суду надійшло клопотання Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №924/678/18. Зокрема, просить проведення відеоконференції доручити одному із наступних судів: господарський суд міста Києва, Київський апеляційний суд (Апеляційний суд міста Києва), Солом'янський районний суд м.Києва, Північний апеляційний господарський суд, Окружний адміністративний суд міста Києва, Шостий апеляційний адміністративний суд.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 30.01.2019 р. клопотання Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №924/678/18 - задоволено. Доручено забезпечення проведення відеоконференції Київському апеляційному суду (03110, м. Київ, вул. Солом'янська, 2-А).

07.02.2019 р. на адресу апеляційного господарського суду від Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просить суд залишити без змін рішення господарського суду Хмельницької області від 04.12.2018 р. по справі №924/678/18, а апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" без задоволення.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" підтримав доводи апеляційної скарги вважає, що рішення господарського суду Хмельницької області від 04.12.2018 р. прийняте з недотриманням норм матеріального та процесуального права.

Представники Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" заперечили проти доводів апеляційної скарги та надали пояснення на обґрунтування своєї правової позиції, вважають що рішення господарського суду Хмельницької області від 04.12.2018 р. прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального законодавства.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № від 18.07.2018р., станом на 18.07.2018р. керівником юридичної особи - дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" вказано ОСОБА_4 (дата обрання 01.10.2015р.) Витяг також містить інформацію щодо обмеження керівника на вчинення правочинів згідно статуту підприємства.

Рішенням власника №27/04 затверджено статут дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" (в новій редакції).

У відповідності до п. 8 Статуту передбачено, що управління підприємством здійснює його власник, який вирішує всі питання, пов'язані з діяльністю підприємства (п. 1.8.).

Поточна діяльність підприємства здійснюється Генеральним директором. При призначенні Генерального директора із ним укладається трудовий договір, в якому визначаються компетенція, права, обов'язки і відповідальність перед Власником, умови матеріального забезпечення і звільнення з посади. Генеральний директор не має права без погодження з Власником підписувати договори, спрямовані на відчуження майна, що належить підприємству (п. 8.3.).

01.10.2016р., укладений трудовий договір між ПАТ "Компанія управління активами "ДОВІРА-КАПІТАЛ" (що діє за рахунок активів та в інтересах Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду "Альтернативні інвестиції") в особі Директора ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (Генеральний директор), за умовами якого ОСОБА_4 наймається на посаду Генерального директора ДП "Старокостянтинівський молочний завод".

За трудовим договором Генеральний директор зобов'язується здійснювати управління поточною діяльністю Товариства, забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і збереження майна. Генеральний директор є повноважним представником Товариства щодо його господарської діяльності під, час реалізації повноважень, функцій, обов'язків Товариства, передбачених актами законодавства України, статутом Товариства, іншими нормативними документами. Генеральний директор підзвітний Роботодавцю у межах, встановлених законодавством України, статутом Товариства та цим трудовим договором (розділ 1 трудового договору).

Генеральний директор здійснює поточне (оперативне) керівництво Товариством, забезпечує виконання завдань Товариства, передбачених законодавством України, статутом Товариства, трудовим договором та рішеннями вищого органу Товариства, здійснює організацію роботи Товариства з метою досягнення його прибуткової діяльності відповідно до статуту Товариства згідно з визначеними завданнями та укладеними договорами, вживає заходів щодо забезпечення своєчасного надходження коштів за реалізовані роботи, послуги, товари, вживає заходів щодо своєчасного укладення договорів з постачальниками і споживачами які працюють з підконтрольними Товариству підприємствами, розширення господарських зв'язків, забезпечує виконання завдань і зобов'язань на постачання продукції, забезпечує контроль за виконанням підконтрольними Товариству підприємствами замовлень, договірних зобов'язань у встановлені строки. Роботодавець організує фінансовий контроль за діяльністю Товариства; здійснює контроль за ефективністю використання і збереження закріпленого за Товариством майна (п. 2.1-2.9).

Генеральний директор має право: без довіреності діяти від імені Товариства, представляти його перед іншими юридичними особами усіх форм власності; розпоряджатися майном та коштами Товариства, укладати угоди окрім тих, що спрямовані на відчуження майна та основних засобів та щодо яких необхідне погодження із вищими органами Товариства; затверджувати та використовувати кошторис; укладати угоди та різного роду договори, в тому числі купівлі-продажу, оренди, підряду, видавати доручення, відкривати та закривати банківські рахунки; приймати рішення щодо вчинення Товариством правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, не перевищує 1 000 000,00 (одного мільйона) грн. Крім того, ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом такого правочину, не повинна перевищувати 0,5 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Товариства (п. 2.12). Повноваження, які не визначенні трудовим договором, Генеральний директор має право виконувати тільки після прийняття відповідного рішення вищим органом Товариства (п. 2.16).

Внесення змін та доповнень до трудового договору здійснюється шляхом підписання додаткових угод (п. 5.1.). Трудовий договір вступає в силу з моменту укладення і діє до 01.10.2017 року (п. 6.1.). Договір підписаний від імені роботодавця ОСОБА_5, від імені генерального директора ОСОБА_4

19.09.2017р. між Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" - "Постачальник" (в особі виконавчого директора ОСОБА_6, який діє на підставі Статуту) та Дочірнім підприємством "Старокостянтинівський молочний завод" - "Покупець" (в особі Генерального директора ОСОБА_4, що діє на підставі Статуту) був укладений Договір поставки №ВСП/2009-17, відповідно до п. 1.1. якого, Постачальник зобов'язується поставити у зумовлені Договором строки молочну продукцію, а Покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму за умовами цього Договору.

Вид, асортимент, кількість, загальна вартість товару - зазначаються у накладній на кожну партію товару, які є невідємною частиною даного Договору. Ціна за одиницю товару відповідної якості - 92,16 грн. з ПДВ за 1кг. Кількість товару - 16665,3 кг. Загальна ціна Договору складає 1 535 874,05 грн. Замовлення товару може бути зроблено в усній або письмовій формі. Підтвердженням виконання замовлення Сторони домовилися вважати факт відпуску товару згідно видаткової накладної. Право власності на товари та ризик випадкової загибелі та/або псування товару переходить до Покупця з моменту підписання його представником видаткової накладної. Усі видаткові накладні, що оформлені між Сторонами протягом строку дії Договору, вважаються такими, що видані на підставі та в межах Договору, навіть при відсутності вказівки (посилання) на Договір в самій видатковій накладній і є невідємною частиною Договору. Постачальник гарантує, що товар є новим, що Постачальник є власником товару, який нікому не проданий, в наймі (оренді), в податковій або іншій заставі, під забороною на відчуження не знаходиться, вільний від прав, претензій і позовів третіх осіб (розділ 1 договору).

Постачальник зобовязується: упакувати та надати товар на умовах, передбачених Договором; замінити неякісний товар на якісний на протязі 5 (пяти) календарних днів з моменту звернення Покупця. Покупець зобовязується: прийняти і оплатити товар в порядку та на умовах, передбачених Договором (п. 2.1.договору).

Оплата здійснюється Покупцем в гривнях України шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника по мірі використання товару, але не пізніше 20 (двадцятого) грудня 2017р. Зміна форми, порядку проведення розрахунків допускається лише за додатковим письмовим Договором Сторін (р. 3 договору).

Поставка товару здійснюється зі складу Постачальника згідно правил INCOTERMS в редакції 2010р. на умовах EXW. Поставка товару здійснюється до 3 (трьох) календарних днів (п. п. 4.1., 4.2. договору).

Приймання товару по кількості та якості проводиться згідно накладних та показників якості, вказаних в ГОСТах та іншій нормативно-технічній документації на даний вид товару, і відповідно вимог Інструкції П-6 "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості" затвердженої постановою Державного арбітражу при ОСОБА_7 СРСР від 15.06.1965р. та Інструкції П-7 "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості" затвердженої постановою Державного арбітражу при ОСОБА_7 СРСР від 25.04.1966р. (р. 6 договору).

Розділом 7 договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання умов даного Договору, сторони несуть відповідальність передбачену чинним законодавством України. Застосування господарських санкцій не звільняє сторони від обовязку виконання зобовязання в натурі. Сторона, що порушила грошове зобовязання згідно чинного Договору, зобовязана сплатити на користь іншої сторони за весь період прострочення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу протягом всього терміну прострочення.

Договір може бути змінений, розірваний лише за взаємною згодою Сторін. Всі зміни та доповнення до Договору виконуються лише в письмовій формі та підписуються Сторонами. Договір підписаний Сторонами і переданий за допомогою факсимільного звязку має юридичну силу з подальшою заміною на оригінал з мокрою печаткою (р. 11 договору).

Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами і діє до 31 грудня 2017р. (р. 12.1. договору). Договір підписаний зі сторони Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" ("Постачальника") ОСОБА_6А та Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" ("Покупець") ОСОБА_4

В матеріалах справи містяться видаткова накладна №327 від 19.09.2017р на поставку дочірньому підприємству "Старокостянтинівський молочний завод товару на суму 1535874,05 грн. з ПДВ (сир "Рівненський" вагою 16665,3кг), товарно-транспортна накладна від 19.09.2017р. на поставку ДП "Старокостянтинівський молочний завод" товару на суму 1535874,05 грн., договір від 27.09.2017р. про часткове зарахування зустрічних однорідних вимог (укладений між СВК "Перший національний виробничий кооператив" та ТОВ „Агропереробка), довіреність № 4124 від 18.09.2017р., видана ДП "Старокостянтинівський молочний завод» ОСОБА_8 на отримання від СВК "Перший національний виробничий кооператив" товару, претензія №36 від 21.02.2018р. з фіскальним чеком та описом вкладення від 22.02.2018р. про оплату поставленого та неоплаченого товару на суму 1535874,05 грн.

У наданих позивачем у матеріали справи поясненнях ОСОБА_9 від 07.06.2018р. зазначено, що на виконання наказу ДП "Старокостянтинівський молочний завод" від 06.06.2018р. про проведення службового розслідування по факту поставки сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" сиру «Рівненського», ОСОБА_9 повідомляє, що протягом 19 вересня 2017р., весь робочий день перебувала на робочому місці за адресою: м. Житомир, вул. Заводська, 21. Довіреності ДП "Старокостянтинівський молочний завод" на отримання товару по договору поставки №ВСП/2009-17 від 19.09.2017р. ОСОБА_9 не видавали.

У наданих позивачем у матеріали справи поясненнях ОСОБА_10 від 07.06.2018р. зазначено, що на виконання наказу ДП "Старокостянтинівський молочний завод" від 06.06.2018р. про проведення службового розслідування по факту поставки сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" сиру «Рівненського» по договору поставки №ВСП/2009-17 від 19.09.2017p. ОСОБА_11 повідомляє, що працівники СВК "Перший національний виробничий кооператив" не передавали ОСОБА_10 товар по договору поставки №ВСП/2009-17 від 19.09.2017р. Довіреності ДП "Старокостянтинівський молочний завод" на отримання товару по договору поставки №ВСП/2009-17 від 19.09.2017р. ОСОБА_10 також не видавали.

У наданих позивачем у матеріали справи поясненнях ОСОБА_12 від 07.06.2018р. зазначено, що комірник складу сировини підприємства ОСОБА_9 протягом 19 вересня 2017р. весь робочий день перебувала на робочому місці за адресою м. Житомир, вул. Заводська, 21. ОСОБА_9 не отримувала від працівників СВК "Перший національний виробничий кооператив" товар по договору поставки №ВСП/2009-17 від 19.09.2017р. Довіреності ДП "Старокостянтинівський молочний завод" на отримання товару по договору поставки №ВСП/2009-17 від 19.09.2017р. ОСОБА_9 не видавали. Водій автотранспортних засобів (вантажне авто транспортного цеху) ОСОБА_11 не отримував довіреності на отримання товару по договору поставки №ВСП/2009-17 від 19.09.2017р., оскільки водій, як правило, не отримує товар від контрагентів.

Також позивачем надано у матеріали справи лист від 17.10.20218р. за підписом директора ПАТ "Компанія управління активами "ДОВІРА-КАПІТАЛ" ОСОБА_5, у якому повідомлено, що рішення щодо схвалення договору поставки ВСП/2009-17 Засновником Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" не приймалося.

Вважаючи, що Власником - ПАТ "КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ "ДОВІРА-КАПІТАЛ" згоди/погодження на підписання договору поставки з Відповідачем не надавалося, тобто правочин з купівліпродажу (поставки) товару сир «Рівненський» вчинено особою від імені юридичної особи з перевищенням наданих повноважень, позивач звернувся з позовом до суду про визнання недійсним договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.17р.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 04.12.2018 р. задоволено позов Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" до Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" про визнання недійсним договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.17р.

Апеляційний суд, перевіривши наведені доводи апеляційної скарги, встановивши обставини, які підлягали встановленню на підставі доказів, наявних у матеріалах справи, не вбачає підстави для задоволення поданої скарги враховуючи наступне.

Предметом доказування у даній справі є наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) та в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як вже зазначалось, 19.09.2017р. між Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" - "Постачальник" (в особі виконавчого директора ОСОБА_6, який діє на підставі Статуту) та Дочірнім підприємством "Старокостянтинівський молочний завод" - "Покупець" (в особі Генерального директора ОСОБА_4, що діє на підставі Статуту) був укладений Договір поставки №ВСП/2009-17, відповідно до п. 1.1. якого, Постачальник зобов'язується поставити у зумовлені Договором строки молочну продукцію, а Покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму за умовами цього Договору. Факт укладення вищезазначеного Договору сторонами не заперечується, проте щодо його виконання сторони оцінюють обставини по-різному, обставини, на яких наполягає відповідач, позивачем категорично заперечуються.

Питання про правову природу укладеного договору, а також про обставини його укладення і виконання повязані з предметом спору, в звязку з чим апеляційний суд вважає необхідним зазначити наступне.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно з частиною 1 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Органи юридичної особи діють у межах повноважень, наданих їм установчими документами та законом. Орган юридичної особи як її частина представляє інтереси останньої у відносинах з іншими суб'єктами права без спеціальних на те повноважень (без довіреності). Між юридичною особою та її органом правові відносини не виникають, а тому дії її органу визнаються діями самої юридичної особи.

У відносинах з третіми особами слід виходити з презумпції наявності достатнього обсягу повноважень на здійснення дієздатності юридичної особи як у одноособового органу юридичної особи, так і керівника її колегіального органу.

В пункті 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 Цивільного кодексу України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень.

Щодо кола повноважень генерального директора юридичної особи стосовно вчинення правочинів від імені цієї особи, то вони визначаються її установчими документами, які затверджуються юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку, трудовим договором.

Як встановлено судом та вбачається з преамбули договору поставки від 19.09.2017р. №ВСП/2009-17, при підписанні вказаного договору Генеральний директор ОСОБА_4 діяв на підставі Статуту. Згідно з розділом 8 Статуту "Управління підприємством" (затвердженим Рішенням власника №27/04 від 27.04.2017 року) визначено компетенцію Власника та Генерального директора. У відповідності до п. 8 Статуту передбачено, що управління підприємством здійснює його власник, який вирішує всі питання, пов'язані з діяльністю підприємства (п. 1.8.). Поточна діяльність підприємства здійснюється Генеральним директором. При призначенні Генерального директора із ним укладається трудовий договір, в якому визначаються компетенція, права, обов'язки і відповідальність перед Власником, умови матеріального забезпечення і звільнення з посади. Генеральний директор не має права без погодження з Власником підписувати договори, спрямовані на відчуження майна, що належить підприємству. (п. 8.3.).

Таким чином, п. 8.3. Статуту позивача (затвердженого рішенням власника №27/04 від 27.04.2017 року) передбачено, що підписуючи договори, спрямовані на відчуження майна (в т.ч. коштів), що належить підприємству, Генеральний директор повинен отримати згоду Власника на укладення правочину.

Також позивачем надано трудовий договір від 01.10.2016р., укладений між ПАТ "Компанія управління активами "ДОВІРА-КАПІТАЛ" (що діє за рахунок активів та в інтересах Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду „Альтернативні інвестиції) в особі Директора ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (Генеральний директор), за умовами якого ОСОБА_4 наймається на посаду Генерального директора ДП "Старокостянтинівський молочний завод".

За трудовим договором Генеральний директор зобов'язується здійснювати управління поточною діяльністю Товариства, забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і збереження майна. Генеральний директор є повноважним представником Товариства щодо його господарської діяльності під, час реалізації повноважень, функцій, обов'язків Товариства, передбачених актами законодавства України, статутом Товариства, іншими нормативними документами. Генеральний директор підзвітний Роботодавцю у межах, встановлених законодавством України, статутом Товариства та цим трудовим договором (розділ 1 трудового договору).

Генеральний директор має право: без довіреності діяти від імені Товариства, представляти його перед іншими юридичними особами усіх форм власності; розпоряджатися майном та коштами Товариства, укладати угоди окрім тих, що спрямовані на відчуження майна та основних засобів та щодо яких необхідне погодження із вищими органами Товариства; затверджувати та використовувати кошторис; укладати угоди та різного роду договори, в тому числі купівлі-продажу, оренди, підряду, видавати доручення, відкривати та закривати банківські рахунки; приймати рішення щодо вчинення Товариством правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, не перевищує 1 000 000,00 (одного мільйона) грн. Крім того, ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом такого правочину, не повинна перевищувати 0,5 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Товариства (п. 2.12). Повноваження, які не визначенні трудовим договором, Генеральний директор має право виконувати тільки після прийняття відповідного рішення вищим органом Товариства (п. 2.16).

Таким чином, п. 2.16. трудового договору від 01.10.2016р. (укладеного між ПАТ "Компанія управління активами "ДОВІРА-КАПІТАЛ" та ОСОБА_4) передбачено, що повноваження, які не визначенні трудовим договором (в т.ч. вчинення товариством правочину на суму, що перевищує 1 000 000,00 грн. ) Генеральний директор має право укладати тільки після прийняття відповідного рішення вищим органом товариства.

Як встановлено судом, у матеріалах справи наявні видаткова накладна №327 від 19.09.2017р на поставку дочірньому підприємству "Старокостянтинівський молочний завод товару на суму 1535874,05 грн. з ПДВ (сир "Рівненський" вагою 16665,3кг), товарно-транспортна накладна від 19.09.2017р. на поставку ДП "Старокостянтинівський молочний завод" товару на суму 1535874,05 грн., договір від 27.09.2017р. про часткове зарахування зустрічних однорідних вимог (укладений між СВК "Перший національний виробничий кооператив" та ТОВ „Агропереробка), довіреність № 4124 від 18.09.2017р., видана ДП «Старокостянтинівський молочний завод» ОСОБА_8 на отримання від СВК "Перший національний виробничий кооператив" товару, претензія №36 від 21.02.2018р. (фіскальний чек та опис вкладення від 22.02.2018р.) про оплату поставленого та неоплаченого товару на суму 1535874,05 грн.

Обставини виконання цього договору позивачем заперечуються, проте апеляційний суд враховує, що ці обставини вже були предметом дослідження у справі господарського суду Хмельницької області № 924/234//18 за позовом СВК «Перший національний виробничий кооператив» до ДП «Старокостянтинівський молочний завод». Відповідно до прийнятого господарським судом рішення від 11.09.2018р., залишеного без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, сума боргу за договором поставки від 19.09.2017р сиру «Рівненський» на суму 1535874,05 грн. стягнута з відповідача.

Виходячи з предмету заявленого позову, встановивши, що договір від імені юридичної особи вчинено особою, уповноваженою установчими документами діяти від її імені, з перевищенням наданих повноважень, необхідно встановити, чи відбулось у такому випадку подальше схвалення юридичною особою укладеної угоди.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

При оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення.

ОСОБА_4 як генеральний директор Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод", під час підписання договору 19.09.2017р. №ВСП/2009-17 перевищив обсяг права на здійснення повноважень, оскільки трудовим договором від 01.10.2016р. його уповноважено приймати рішення щодо вчинення Товариством правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, не перевищує 1 000 000,00 (одного мільйона) грн.

Листом від 17.10.2018р. за підписом директора ПАТ "Компанія управління активами "ДОВІРА-КАПІТАЛ", яка відповідно до Статуту ДП «Старокостянтинівський молочний завод» є його власником, ОСОБА_5 повідомляється, що рішення щодо схвалення договору поставки ВСП/2009-17 ним не приймалося.

Не надано також інших доказів, які могли би свідчити про схвалення юридичною особою, яку представляють, укладеної від її імені угоди особою, яка діяла з перевищенням повноважень, наданих установчими документами.

Стосовно доводів апелянта про прийняття угоди до виконання і оцінки цих обставин у контексті положень статті 241 ЦК України, апеляційний суд враховує наступне. Апелянт, посилаючись на рішення судів у справі №924/234//18 вважає, що обставини виконання господарської операції є встановленими, а відтак робить висновок, що дії керівника юридичної особи схвалені у подальшому юридичною особою шляхом вчинення конклюдентних дій.

На думку апеляційного суду відповідач помилково ототожнює дії, спрямовані на виконання договору з схваленням юридичною особою укладеного договору, оскільки, як вбачається з вже досліджених раніше доказів, перевищення повноважень особи-підписанта договору полягало в укладенні угоди на значно більшу суму, ніж дозволялось установчими документами і контрактом керівника. Виходячи з положень Статуту дочірнього підприємства, особливостей утворення дочірнього підприємства, рішення про подальше схвалення укладеної угоди повинно прийматись тим органом, який відповідне обмеження запровадив, що, як випливає з наведеного, не відбулось.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення повноважень представником юридичної особи виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

При цьому, відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_8 України є частиною національного законодавства України. Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "ОСОБА_13 Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і кошти, активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та визнання недійсним на підставі частини 2 статті 203, 215 Цивільного кодексу України договору поставки від 19.09.2017р. №ВСП/2009-17, укладеного між Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" та Дочірнім підприємством "Старокостянтинівський молочний завод".

За змістом норм частини 1 статті 216 та частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його укладення і не створює ніяких юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що він як контрагент не знав про наявні обмеження у повноваженнях представника цієї юридичної особи, доказів надання позивачем відповідачу при укладенні договору Статуту підприємства, трудового договору із керівником, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не надано, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Приписи п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. №9 передбачають, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до п.2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. №11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як зазначено в п.3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", саме лише порушення обов'язку діяти в межах повноважень не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст.92 ЦК України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень (згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19.08.2014 у справі №5013/492/12/3-59гс14).

Отже, підставою для недійсності правочину може бути доведеність юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин.

Відтак, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними.

Однак закон ураховує, що питання щодо визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій відноситься до внутрішніх взаємовідносин юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина третя статті 92 ЦК України містить виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом з тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Як вбачається із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № від 18.07.2018р., станом на 18.07.2018р., керівником юридичної особи - дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" вказано ОСОБА_4 (дата обрання 01.10.2015р.) Витяг містить інформацію щодо обмеження керівника на вчинення правочинів згідно статуту підприємства.

Крім того, у спірному договорі поставки зазначено, що від імені Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" договір укладає Генеральний директор ОСОБА_4, що діє на підставі Статуту.

Таким чином, зважаючи на викладені обставини, позивач довів належними та допустимими доказами, що Сільськогосподарський виробничий кооператив "Перший національний виробничий кооператив" знав або повинен був знати про наявність обмежень представника дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" на укладення оскаржуваного договору, з огляду на що наявні правові підстави для визнання спірного договору недійсним.

Також судом не беруться до уваги твердження скаржника про те, що подальшим схваленням спірного правочину є підписання товаророзпорядчих документів, присутність від імені позивача, під час завантаження товару водія автомобіля (який було надіслано за замовленням ДП "Старокостянтинівський молочний завод") ОСОБА_14 та технолога ОСОБА_8 (якій раніше надавались зразки товару, що є предметом спірного договору, та на ім'я якої Позивачем видано довіреність № 4124 від 18.09.2017 року), передання їм оригіналу договору поставки №ВСП/2009-17 від 19.09.2017 року, накладної № 327 від 19.09.2017 року, товарно-транспортної накладної від 19.09.2017 року.

Так, у відповідності до ч.1 ст.241 ЦК України Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" не доведено, що спірний правочин (вчинений представником з перевищенням повноважень) отримав наступне схвалення від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення (відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем належними, допустимими та достатніми засобами доказування доведено порушення його прав укладенням спірного договору.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" на рішення господарського суду Хмельницької області від 04.12.18р. у справі №924/678/18 - залишити без задоволення, рішення господарського суду Хмельницької області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №924/678/18 повернути господарському суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складений "12" лютого 2019 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Бучинська Г.Б.