ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2019 р. Справа№ 910/12348/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017

у справі № 910/12348/17 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер-Буд»

до Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ»

про стягнення 30 166 020,48 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сівер-Буд» (надалі ТОВ «Сівер-Буд», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (надалі КП «Житлоінвестбуд-УКБ», відповідач) про стягнення 30 166 020,48 грн, з яких 12 321 670,89 грн надмірно сплачених відповідачеві коштів за Інвестиційним договором № 1/н від 26.06.2002, а також нарахованих на них інфляційних втрат в сумі 15 447 193,84 грн та 3 % річних в сумі 2 397 155,75 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 у справі № 910/12348/17 позов задоволено повністю, стягнуто з КП «Житлоінвестбуд-УКБ» на користь ТОВ «Сівер-Буд» заборгованість за Інвестиційним договором № 1/н від 26.06.2002 в розмірі 12 321 670, 89 грн, інфляційні втрати у розмірі 15 447 193,84 грн, 3% річних в сумі 2 397 155,75 грн та 240 000,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з доведеності позивачем факту виконання ним обовязку з оплати за Інвестиційним договором у розмірі більшому, ніж було передбачено даним договором; визнання за відповідачем обовязку повернути надмірно сплачені позивачем кошти; встановлення факту прострочення відповідачем виконання зобовязання та відповідно обґрунтованості вимог про стягнення з останнього 3% річних та інфляційних втрат; відсутності правових підстав для припинення провадження у справі у звязку з затвердженням між сторонами мирової угоди в іншій господарській справі №910/15923/15, оскільки вказана мирова угода не стосується предмету спору у даній справі.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, КП «Житлоінвестбуд-УКБ» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуване рішення було прийняте з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у звязку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт посилався на неповноту дослідження судом доказів; неврахування судом факту ініціювання позивачем різних судових проваджень щодо правовідносин за Інвестиційним договором, за результатами яких було відмовлено в задоволенні позовів; ненадання належної оцінки мировій угоді між сторонами, затвердженій ухвалою Господарською суду м. Києва від 17.09.2015 у справі № 910/15923/15, факту її виконання на час розгляду судом даної справи та викладеному в ній застереженню про відсутність у майбутньому претензій одна до одної і, як наслідок, наявності підстав для припинення провадження у справі та недопущення подвійного стягнення коштів; ігнорування судом підписаних сторонами актів прийому-передачі відповідачем позивачеві двох квартир, загальною площею 210,30 кв.м. та двох машиномісць, загальною площею 30,60 кв.м.

Апелянт також наголошував на неправомірності задоволення судом позовних вимог з підстав пропуску позивачем трирічного строку позовної давності; помилковості висновку суду про можливість нарахування штрафних санкцій та 3% річних на суму надлишково сплачених коштів, які, на думку відповідача, не носять характеру грошових зобовязань.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач наголошував на законності та обґрунтованості прийнятого у даній справі рішення; відсутності з боку відповідача будь-яких клопотань чи заяв про застосування позовної давності у суді першої інстанції; невідповідності нормам законодавства вимог відповідача застосувати позовну давність у суді апеляційної інстанції; обґрунтованості позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат у звязку з простроченням відповідачем виконання свого грошового зобовязання.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2017 у справі № 910/12348/17 прийнято апеляційну скаргу КП «Житлоінвестбуд-УКБ» до провадження та призначено до розгляду на 06.12.2017.

Під час розгляду апеляційної скарги КП «Житлоінвестбуд-УКБ» склад колегії суддів змінювався, розгляд справи відкладався.

15.05.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи, яке вмотивовано необхідністю встановлення та підтвердження первинними документами заявленого позивачем розміру заборгованості відповідача.

25.05.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли заперечення проти призначення судово-бухгалтерської експертизи з тих підстав, що відповідачем всупереч вимог ст. 269 ГПК України до суду апеляційної інстанції подано нові докази, які не подавались до суду першої інстанції та ним необґрунтовано причин неможливості їх неподання; не доведено причин неможливості подання такого клопотання під час розгляду справи у суді першої інстанції; вирішення поставлених відповідачем експертові питань не потребує спеціальних знань, а тому клопотання не відповідає приписам ст. 99 ГПК України.

У звязку з розпочатою процедурою ліквідації та припиненням здійснення правосуддя Київським апеляційним господарським судом матеріали справи було передано до новоутвореного Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2018 апеляційну скаргу КП «Житлоінвестбуд-УКБ» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2018 апеляційну скаргу КП «Житлоінвестбуд-УКБ» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 у справі № 910/12348/17 прийнято до провадження, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою та призначено до розгляду на 10.12.2018.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2018, від 14.01.2019 та від 24.01.2019, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи оголошувались перерви до 14.01.2019, 24.01.2019 та 31.01.2019 відповідно.

31.01.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшли письмові пояснення щодо нормативного обґрунтування предмету позову та застосування позовної давності.

У судовому засіданні 31.01.2019 представник відповідача підтримав подане клопотання про призначення у справі судово-бухгалтерської експертизи, проведення якої просив доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Представники позивача проти задоволення вказаного клопотання заперечили, наголошуючи на тому, що матеріали справи містять достатню кількість доказів для встановлення дійсних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Вислухавши думку представників позивача та відповідача з приводу доцільності призначення у справі експертизи, колегія суддів, порадившись, ухвалила в його задоволенні відмовити, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для зясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Як розяснено у п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» від 23.03.2012 № 4, із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє клопотання відповідача про призначення судово-бухгалтерської експертизи у справі як необґрунтоване та безпідставне з огляду на те, що вирішення питань, викладених в ньому, не потребує спеціальних знань та віднесено до компетенції суду, а, крім того, матеріали справи містять достатню кількість доказів для повного та об'єктивного вирішення спору.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представники позивача вимоги апеляційної скарги не визнали, доводи, на яких вона ґрунтується вважають безпідставними, а судове рішення законним, у зв'язку з чим просили залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

31.01.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 26.02.2002 між Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (у тексті договору - Управління) та ТОВ «Сівер-Буд» (у тексті договору - інвестор) було укладено інвестиційний договір № 1/Н (надалі Інвестиційний договір), згідно з п. 1.1 якого предметом цього договору є інвестиційна діяльність на основі фінансування інвестором замовленого Управлінням будівництва об'єкту, зазначеного в п. 1.2 цього договору. Інвестиційна діяльність за цим договором проводиться сторонами відповідно до Закону України «Про інвестиційну діяльність».

Відповідно до п.1.2 Інвестиційного договору, об'єктом інвестиційної діяльності за цим договором є проектування, будівництво та введення в експлуатацію Управлінням нових будівель за адресою: м. Київ, вул. Вєтрова, 23 та вул. Вєтрова, 23А (надалі - об'єкт).

Пунктом 4.1 Інвестиційного договору передбачено, що за невиконання умов цього договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Згідно з пунктом 5.1 Інвестиційного договору, цей договір набирає чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до повного виконання сторонами зобовязань.

18.07.2005 між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київради (КМДА), ТОВ «Сівер-Буд» та КП «Житлоінвестбуд-УКБ» (у тексті угоди замовник) було укладено додаткову угоду №1 до Інвестиційного договору (надалі Додаткова угода № 1), згідно з п. 1 якої всі права і обов'язки Управління передано замовнику - КП «Житлоінвестбуд-УКБ».

Пунктом 2 Додаткової угоди № 1 сторони вирішили змінити редакцію п. 1.2 Інвестиційного договору та передбачили, що об'єктом інвестиційної діяльності за цим договором є проектування, будівництво та введення в експлуатацію відповідачем нових будівель за адресою: м. Київ, вул. Вєтрова, 23 та Вєтрова, 23-а, а саме: Житловий будинок №23 по вул. Вєтрова, загальною площею квартир - 1679,10 кв.м., вбудованими приміщеннями - 139,70 кв.м., разом 1818,80 кв.м.; житловий будинок №23-а по вул. Вєтрова загальною площею квартир - 4627,40 кв.м., вбудованими приміщеннями - 1478,46 кв.м., разом 6105,86 кв.м., а також паркінгом на 30 машиномісць.

Розділ 3 Інвестиційного договору було доповнено наступним пунктом: сторони дають згоду на залучення для участі у фінансуванні об'єкта інвестора - Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-комерційна фірма «Граніт».

18.07.2005 між ТОВ «Сівер-Буд», КП «Житлоінвест-УКБ» та ТОВ «Будівельно-комерційна фірма «Граніт» було укладено додаткову угоду № 2 (надалі Додаткова угода № 2) до Інвестиційного договору, згідно з якою сторони змінили редакцію окремих пунктів Інвестиційного договору та доповнили договір підпунктом 2.1.1 відповідно до якого, ТОВ «Сівер-Буд» здійснює фінансування будівництва 3 700,2 кв.м та 13 машиномісць у паркінгу в розмірі 12 597 750, 00 грн.

На виконання умов Інвестиційного договору позивач станом на 01.02.2011 (дата останнього платежу) здійснив фінансування на загальну суму

27 943 200,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями (а.с. 68-443, т. 2).

Як стверджує позивач, у звязку з тим, що ним було здійснено сплату грошових коштів за Інвестиційним договором понад передбачений останнім розмір інвестицій, ТОВ «Сівер-Буд» запропонувало КП «Житлоінвест-УКБ» змінити умови інвестиційного договору шляхом укладення додаткової угоди до нього.

З огляду на те, що відповідач відмовився від внесення змін до договору, ТОВ «Сівер-Буд» звернулося до Господарського суду міста Києва з відповідним позовом.

Однак, рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2011, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2012 та постановою Вищого господарського суду України від 27.08.2012 у справі №26/150 у задоволенні позовних вимог ТОВ «Сівер-Буд» до КП «Житлоінвест-УКБ» про внесення змін до Інвестиційного договору було відмовлено в повному обсязі.

Крім того, в провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/15923/15 за позовом ТОВ «Сівер-Буд» до КП «Житлоінвестбуд-УКБ» про стягнення заборгованості за Інвестиційним договором №1/Н від 26.06.2002 в сумі 8 860 000,00 грн, за результатами якої ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 було затверджено мирову угоду (а.с. 6-10, т. 3).

Умовами затвердженої мирової угоди у справі №910/15923/15 передбачено, що ТОВ «Сівер-Буд» та КП «Житлоінвестбуд-УКБ» у процесі судового розгляду, на виконання умов інвестиційного договору № 1/Н від 26.06.2002 та додаткових угод до нього від 18.07.2005 № 1 та № 2, приймаючи до уваги рішення судів у господарських справах між тими ж сторонами №11/610, № 26/150, № 5011-51/2158-2012, з метою мирного врегулювання спору, керуючись ст. 78 ГПК України, домовились про укладання цієї мирової угоди та взяли на себе наступні зобов'язання:

1. КП «Житлоінвестбуд-УКБ» зобов'язується передати ТОВ «Сівер-Буд» за актами приймання-передачі такі об'єкти нерухомості:

1.1. квартиру № 37 у житловому будинку № 16 на вул. Златоустівській в м. Києві, що складається з трьох кімнат житловою площею 56,3 кв.м (загальною площею 103,9 кв.м) та знаходиться на 9-му поверсі 14-ти поверхового будинку;

1.2. квартиру № 40 у житловому будинку № 16 на вул. Златоустівській в м. Києві, що складається з трьох кімнат житловою площею 56,5 кв. м (загальною площею 106,4 кв.м) та знаходиться на 10-му поверсі 14-ти поверхового будинку;

1.3. машиномісце № 18 у цокольному поверсі літера «Б» на вул. Златоустівській, 16-А в м. Києві (загальною площею 14,9 кв. м);

1.4. машиномісце № 19 у цокольному поверсі літера «Б» на вул. Златоустівській, 16-А в м. Києві (загальною площею 15,7 кв. м);

2. КП «Житлоінвестбуд-УКБ» зобов'язується передати ТОВ «Сівер-Буд», а ТОВ «Сівер-Буд» прийняти за описом перелік завірених належним чином документів визначених чинним законодавством України для здійснення позивачем державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомості зазначені у пункті 1 цієї мирової угоди (у тому числі технічні паспорти, сертифікати відповідності, розпорядження про присвоєння поштових адрес, документи, що посвідчують право користування земельною ділянкою тощо).

3. КП «Житлоінвестбуд-УКБ» засвідчує відсутність будь-яких майнових/немайнових прав третіх осіб, заборон/обтяжень щодо об'єктів нерухомості зазначених у пункті 1 цієї мирової угоди.

4. ТОВ «Сівер-Буд» засвідчує відсутність будь-яких майнових/немайнових прав на квартиру № 29 (будівельний № 24) у будинку №23-А на вул. Вєтрова в м. Києві (у тому числі штрафних санкцій, збитків, упущеної вигоди тощо).

На виконання вказаної мирової угоди сторонами були підписані акти прийому-передачі від 09.10.2015 №34/1 та №34/2, згідно з якими КП «Житлоінвестбуд-УКБ» передало ТОВ «Сівер-Буд» чотири обєкти нерухомості, а саме, дві квартири, загальною площею 210,30 кв.м. та два машиномісця, загальною площею 30,60 кв.м. (а.с. 11-12, т. 3).

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з даним позовом, позивач зазначив, що на виконання умов Інвестиційного договору з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою № 2 від 18.07.2005 ним було виконано грошове зобовязання та профінансовано будівництво на загальну суму 27 943 200,00 грн, тобто у розмірі, більшому ніж передбачено даним договором на суму 12 321 670,89 грн.

У звязку з тим, що відповідач вказану надмірно сплачену суму не повернув у добровільному порядку, відмовився від укладення додаткової угоди, а в судовому порядку також дане питання не було вирішено, позивач вважає, що у відповідача виник обов'язок повернути позивачеві надмірно сплачені кошти.

У свою чергу, відповідач як в обґрунтування відзиву на позов, так і в апеляційній скарзі наголошував на тому, що правовідносини за спірним договором припинились внаслідок укладення та виконання сторонами мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.09.2015 у справі №910/15923/15.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову, а доводи апелянта вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що спростовуються наявними у справі доказами, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір є обовязковим до виконання сторонами.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Інвестиційний договір є змішаним, оскільки містить елементи договорів про надання послуг, підряду та купівлі-продажу, та є підставою для виникнення у його сторін взаємних прав і обовязків.

При цьому, загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України встановлені Законом України «Про інвестиційну діяльність».

Статтею 1 вказаного Закону визначено, що інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект. Такими цінностями можуть бути, зокрема, кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери (крім векселів).

Згідно з ч.ч. 1, 3, 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» всі суб'єкти інвестиційної діяльності незалежно від форм власності та господарювання мають рівні права щодо здійснення інвестиційної діяльності, якщо інше не передбачено законодавчими актами України. За рішенням інвестора права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів. Інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» в редакції, чинній на момент укладення Додаткової угоди №2 до Інвестиційного договору, основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності.

В силу положень статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Пунктом 2.1.1 Інвестиційного договору в редакції Додаткової угоди №2 від 18.07.2005 сторони погодили, що ТОВ «Сівер-Буд» здійснює фінансування будівництва 3700,2 кв.м. та 13 машиномісць у паркінгу у розмірі 12 597 750,00 грн, крім того ПДВ 2 519 530,00 грн, сплата пайового внеску 504 200,00 грн, в т.ч. ПДВ 54 040,00 грн, разом 15 621 480,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено місцевим господарським судом, позивачем на виконання умов Інвестиційного договору протягом строку його дії було здійснено фінансування будівництва будинків, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Вєтрова, №23 та №23-А, шляхом перерахування грошових коштів у загальній сумі 27 943 150,89 грн, про що свідчать наявні у матеріалах справи платіжні доручення (а.с. 68-443, т. 2).

Виконання сторонами своїх зобовязань за Інвестиційним договором також підтверджується підписаним позивачем та відповідачем станом на 01.05.2009 актом звіряння обсягів фінансування по об'єкту будівництва на вул. Вєтрова, 23, 23А, довідками про вартість виконаних підрядних робіт за формою №КБ-3, рахунками-фактурами (а.с. 75-256, т. 3), договором доручення №31/27 від 07.05.2005 (а.с. 4-5, т. 4).

Водночас, з вказаних документів вбачається, що грошове зобовязання позивачем виконано в обсягах, що перевищують обсяги, передбачені Інвестиційним договором з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою №2 від 18.07.2005, а саме, на суму 12 321 670,89 грн (27 943 150,89 грн - 15 621 480,00 грн).

При цьому, доводи відповідача, викладені в письмових поясненнях, наданих суду апеляційної інстанції, щодо зміни у спрощений спосіб істотних умов договору, у тому числі, вартості обєкта інвестування, шляхом підписання Актів приймання-передачі до Інвестиційного договору, а також про те, що грошові кошти у сумі 12 321 670,89 грн не можуть вважатись надлишково сплаченими, оскільки згідно з такими актами КП «Житлоінвестбуд-УКБ» виконано та передано ТОВ «Сівер-Буд» за Інвестиціним договором 3 752,40 кв.м. обєкта будівництва та 14 паркомісць на загальну суму 31 743 278,89 грн, колегією суддів відхиляються, а додані до пояснень копії вказаних актів (а.с. 145-149, т. 4) не беруться до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Разом з тим, вищевказані Акти приймання-передачі (а.с. 145-149, т. 4) не було надано відповідачем під час розгляду справи місцевим господарським судом, а при наданні їх суду апеляційної інстанції відповідачем не обґрунтовано неможливості їх подання суду першої інстанції, у звязку з чим, в силу приписів ст. 269 ГПК України, в останнього відсутні підстави для їх прийняття як додаткових доказів у справі, а відтак, і доводи апелянта, що ґрунтуються на вказаних актах колегією суддів відхиляються.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у відповідності до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, який змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Пунктом 8.3 Інвестиційного договору визначено, що зміни та доповнення до договору будуть дійсними, якщо вони складені в письмовій формі і підписані уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до п. 2.3 Інвестиційного договору сума інвестиції може змінюватися за взаємною згодою сторін за умови підписання сторонами додаткової угоди до цього договору.

Таким чином, доводи апелянта про зміну сторонами у спрощений спосіб істотних умов Інвестиційного договору, зокрема, в частині вартості інвестування, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вищевказані Акти приймання-передачі підтверджують саме передачу квадратних метрів інвестору ТОВ «Сівер-Буд», а не визначають їх вартість, як помилково зазначає апелянт.

Так, загальний розмір інвестицій відповідно до п. 2.1.1 Інвестиційного договору в редакції Додаткової угоди №2 від 18.07.2005 становить 15 621 480,00 грн, у звязку з чим, внаслідок здійснення позивачем фінансування обєкта інвестицій на загальну суму 27 943 150,89 грн, останнім були сплачені грошові кошти у сумі 12 321 670,89 грн понад передбачений договором розмір інвестицій.

Доказів повернення відповідачем вказаних грошових коштів матеріали справи не містять і останнім їх суду не надано.

Статтею 537 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене, на переконання колегії суддів, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права вимагати виконання зобовязання, яке виникло на підставі Інвестиційного договору у звязку з надмірною сплатою ним грошових коштів, а у КП «Житлоінвестбуд-УКБ» відповідно, обовязку вказані кошти повернути позивачеві.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача 12 321 670,89 грн визнаються колегією суддів обґрунтованими та такими, що правомірно задоволені судом першої інстанції.

Позивач також просив стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 2 397 155,75 грн та 15 447 193,84 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.02.2011 по 25.07.2017 внаслідок прострочення виконання зобовязання з повернення грошових коштів зайво сплачених за Інвестиційним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, останні платежі зі сплати інвестиційних коштів за Інвестиційним договором були здійснені позивачем 01.02.2011, що підтверджується платіжними дорученнями №№31, 32, 33 від 01.02.2011 (а.с. 441-443, 2).

Статтею 20 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено, що при недодержанні договірних зобов'язань суб'єкти інвестиційної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, передбачену законодавством України і укладеними договорами.

Пунктом 4.1 Інвестиційного договору передбачено, що за невиконання умов цього договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Виходячи з вимог частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Доводи апелянта про неправомірність стягнення судом трьох процентів річних та інфляційних втрат, що нараховані на помилково (безпідставно) перераховані позивачем кошти, з посиланням на приписи п. 5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 5.2. вказаної постанови обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що враховуючи існування між сторонами у справі договірних відносин, грошові кошти у сумі 12 321 670,89 грн, які позивач просить стягнути як надмірно сплачені, набуті відповідачем за наявності відповідної правової підстави, а саме, за наслідками виконання умов Інвестиційного договору.

За таких обставин, обовязок відповідача сплатити зазначені кошти з урахуванням індексу інфляції та 3% річних не є зобов'язанням, що виникло у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, як помилково зазначає відповідач в апеляційній скарзі, а є способом захисту майнового права та інтересу позивача шляхом отримання від відповідача компенсації (плати) за користування ним грошовими коштами, належними до сплати позивачеві.

Таким чином, враховуючи встановлення судом факту невиконання відповідачем грошового зобовязання, вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість, що утворилась за Інвестиційним договором, є правомірними, а доводи апелянта відхиляються судовою колегією як безпідставні та необґрунтовані.

З огляду на викладене, перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такі нарахування є арифметично правильними, здійсненими з урахуванням приписів чинного законодавства, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 2 397 155,75 грн 3 % річних та 15 447 193,84 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Доводи апелянта про необхідність припинення провадження у справі у звязку з укладенням сторонами мирової угоди, що затверджена ухвалою Господарською суду м. Києва від 17.09.2015 у справі №910/15923/15, в якій сторони виклали застереження про відсутність у майбутньому претензій одна до одної, колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного.

Статтею 80 ГПК України в редакції Закону України №1798-XII, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції, встановлено вичерпний перелік підстав припинення провадження у справі, а саме: спір не підлягає вирішенню в господарських судах України; відсутній предмет спору; є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав; позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом; сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду; настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; сторони уклали мирову угоду і вона затверджена господарським судом.

Як вбачається з умов вищевказаної мирової угоди, на яку посилається апелянт, предметом мирного врегулювання між сторонами у справі №910/15923/15 є передача відповідачем позивачеві замість однієї квартири в будинку № 23-А на вул. Вєтрова в м. Києві, двох квартир та двох машиномісць в житловому будинку № 16 на вул. Златоустівській в м. Києві.

Згідно з п. 4 мирової угоди позивач засвідчив відсутність у нього будь-яких майнових/немайнових прав на квартиру № 29 (будівельний № 24) у будинку № 23-А на вул. Вєтрова в м. Києві.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, укладаючи мирову угоду, сторони врегулювали питання передачі права власності на зазначені квартири позивачеві та відмову останнього від майнових та немайнових прав на іншу нерухомість, а самеАДРЕСА_1 (будівельний №24) у будинку № 23-А на вул. Вєтрова в м. Києві.

Враховуючи, що умови укладеної мирової угоди стосуються лише прав і обов'язків сторін щодо предмету спору у справі №910/15923/15, питання надмірно сплачених позивачем коштів за Інвестиційним договором в межах вказаного провадження не розглядалось та відсутнє відповідне судове рішення, яке набрало законної сили, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про відсутність підстав для припинення провадження у даній справі в порядку ст. 80 ГПК України в редакції Закону України №1798-XII.

За таких обставин, посилання апелянта на наявність підстав для припинення провадження у даній справі та неприпустимість подвійного стягнення за одним і тим же договором, не ґрунтуються на обставинах справи та положеннях процесуального кодексу.

Крім того, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції позовної давності до основного боргу та нарахованих на нього інфляційних втрат і 3% річних, з огляду на наступне.

Цивільним законодавством встановлені певні часові обмеження примусового захисту цивільного права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 статті 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Разом з тим, за приписами ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України однією з обовязкових умов, при додержанні якої суд вправі застосувати наслідки спливу строку позовної давності до заявлених вимог, є подання стороною у спорі відповідної заяви до винесення судового рішення по справі. При цьому, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, в силу вказаних правових норм господарський суд не наділений повноваженнями самостійно застосовувати позовну давність до позовних вимог, за відсутності відповідної заяви сторони у спорі, оскільки це б суперечило визначеним у ст. 2 ГПК України принципам здійснення господарського судочинства. При цьому, відповідна заява може бути подана стороною лише до винесення судового рішення у справі.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем жодних клопотань або заяв про застосування позовної давності не подавалось, хоча представник відповідача був присутній у судових засіданнях та не був позбавлений такого права. Відповідне клопотання про застосування строків позовної давності було викладене відповідачем лише в апеляційній скарзі.

Доказів, які б підтверджували факт звернення відповідача до суду першої інстанції із заявою про застосування позовної давності, або доказів неможливості її подання з причин, що обєктивно не залежали від нього, відповідачем до суду апеляційної інстанції не надано.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до позовних вимог у даній справі наслідків спливу строку позовної давності є безпідставними та необґрунтованими.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

З огляду на встановлені обставини справи та вимоги законодавства, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ТОВ «Сівер-Буд» є доведеними, обґрунтованими, відповідачем не спростованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Разом з тим, враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та повторно досліджених судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 11.10.2017 у справі №910/12348/17 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги обґрунтованих та законних висновків місцевого господарського суду не спростовують. У зв'язку з цим, оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга КП «Житлоінвестбуд-УКБ» без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у звязку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 270-271, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 у справі № 910/12348/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 у справі №910/12348/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/12348/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.02.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

ОСОБА_1