ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року

м. Одеса

Справа № 916/1832/18

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Поліщук Л.В., Мишкіної М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2018, прийняте суддею Літвіновим С.В., м. Одеса, повний текст складено 12.11.2018,

у справі №916/1832/18

за позовом: Приватного підприємства "ЄЛС ТЕЛЕКОМ"

до відповідача: Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради

про стягнення 27969,74 грн

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 р. Приватне підприємство "ЄЛС ТЕЛЕКОМ" (далі – ПП "ЄЛС ТЕЛЕКОМ") звернулось з позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про стягнення з останнього 27969,74 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставною відмовою відповідача компенсувати позивачу витрати за послуги зв’язку, надані пільговим категоріям населення.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 21.09.2018 відкрито провадження у справі №916/1832/18.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.11.2018 у справі №916/1832/18 (суддя Літвінов С.В.) позовні вимоги задоволено повністю: стягнуто з Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на користь ПП "ЄЛС ТЕЛЕКОМ" 27969,74 грн компенсації вартості витрат за надані пільговим категоріям населення послуги зв’язку та 1762 грн судового збору.

Судове рішення мотивоване тим, що національним законодавством встановлено безумовний обов'язок компенсації постачальнику вартості витрат за телекомунікаційні послуги, надані пільговим категоріям населення, що покладається на головного розпорядника коштів місцевого бюджету, до компетенції якого належить питання соціального захисту населення. Враховуючи, що у спірних зобов’язальних правовідносинах боржником виступає Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради, а обов'язок компенсації постачальнику витрат за телекомунікаційні послуги, надані пільговим категоріям населення, не ставиться в залежність від бюджетного забезпечення відповідних субвенцій, відмова останнього відшкодувати понесені позивачем витрати є безпідставною.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2018 у справі №916/1832/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що місцевий господарський суд при прийнятті рішення дійшов помилкового висновку щодо безпідставності відмови останнього компенсувати вартість витрат за телекомунікаційні послуги, надані пільговим категоріям населення. Вказаний висновок суду, на думку апелянта, є неправомірним, оскільки фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вищезазначені пільги здійснюється виключно за рахунок субвенцій з Державного бюджету України, тому Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради не мав можливості здійснювати компенсацію вартості вказаних пільг за період з грудня 2015 року по грудень 2016 року у зв’язку з тим, що Державним бюджетом України не було затверджено відповідних бюджетних призначень. Крім того, апелянт зазначає, що не визнає себе зобов’язаною особою відносно ПП "ЄЛС ТЕЛЕКОМ", оскільки договір про відшкодування витрат за телекомунікаційні послуги, надані пільговим категоріям населення, за вказаний період між сторонами не укладався. Звертає увагу суду апеляційної інстанції скаржник і на те, що ним не було підписано жодного акту звіряння рахунків за спірний період, що, на думку апелянта, свідчить про відсутність у останнього обов’язку зі сплати суми боргу.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2018 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 1762 грн (стаття 7 Закону України “Про державний бюджет України на 2018 рік”).

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (27969,74 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Поліщук Л.В., Мишкіної М.А. вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу б/н та б/д (вх.№1352/18/Д1 від 10.12.2018), в якому висловив заперечення щодо її задоволення, посилаючись на те, що обов’язок відповідача компенсувати постачальнику вартість витрат за телекомунікаційні послуги, надані пільговим категоріям населення, встановлений нормами законодавства та не залежить від укладання будь-яких договорів та від наявності відповідних бюджетних призначень.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

ПП «ЄЛС ТЕЛЕКОМ» є оператором телекомунікацій, який надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України "Про телекомунікації", Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012, інших законодавчих актів України.

Місцевим господарським судом встановлено, що ПП «ЄЛС ТЕЛЕКОМ» у період з грудня 2015 року по грудень 2016 року надавало телекомунікаційні послуги на пільгових умовах відповідним категоріям громадян у м. Одеса відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу», Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на загальну суму 27969,74 грн.

За період з грудня 2015 року по грудень 2016 року включно позивач для підтвердження правомірності компенсації надавав до управління соціального захисту населення в Малиновському районі міста, який є структурним підрозділом Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам. Зазначені щомісячні розрахунки послуг зв'язку, наданих особам, які мають право на відповідні пільги, були прийняті структурним підрозділом Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради без зауважень, але від підписання відповідних актів звіряння розрахунків відповідач відмовився.

Крім того, на звернення ПП «ЄЛС ТЕЛЕКОМ» щодо погашення заборгованості з відшкодування витрат за надані пільговим категоріям населення послуги зв’язку відповідач у своєму листі №3795/12-01-14 від 24.01.2017 зазначив, що видатки на зазначену пільгову субвенцію Державного бюджету місцевим бюджетам не передбачені, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради відповідні бюджетні призначення не затверджені, тому останній не здійснює відшкодування за надані пільги з послуг зв’язку.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, місцевий господарський суд виходив з того, що відмова відповідача надати позивачу компенсацію витрат за телекомунікаційні послуги, надані пільговим категоріям населення, є безпідставною та такою, що не ґрунтується на законі.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову враховуючи наступне.

За змістом статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту тощо визначаються виключно законами України.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Відповідно до статті 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

За змістом частини третьої статті 63 Закону України «Про телекомунікації» та пункту 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012, споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні послуги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Соціальні пільги на отримання телекомунікаційних послуг для низки категорій громадян встановлено такими Законами України: «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу», «Про жертви нацистських переслідувань», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про охорону дитинства».

Норми вказаних законодавчих актів спрямовані, зокрема, на реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов'язку оператора телекомунікацій надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов'язок держави в особі її органів відшкодувати вартість таких пільг.

Оскільки телекомунікаційні послуги на пільгових умовах позивачем надано не з власної ініціативи, а на виконання законодавчо визначеного імперативу, уповноважений на те державою суб’єкт - відповідач у справі - в силу закону має відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних коштів понесені ним витрати.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги стосовно відсутності у апелянта обов’язку зі сплати суми заборгованості у зв’язку з тим, що договір про відшкодування витрат за телекомунікаційні послуги, надані пільговим категоріям населення, за вказаний період між сторонами не укладався колегією суддів до уваги не приймаються.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права й обов'язки. Цивільні права й обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; цивільні права й обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права й обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Позивач є суб'єктом господарювання, який надає телекомунікаційні послуги споживачам, метою діяльності позивача як учасника господарських відносин є досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку відповідно до частини другої статті 3 Господарського кодексу України.

Частиною першою статті 96 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України і статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

З огляду на вказані норми законодавства у ПП «ЄЛС ТЕЛЕКОМ» виникло цивільне право на відшкодування фактичних витрат, що виникли у зв'язку з наданням послуг зв'язку особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а в Департаменту як органу, через який діє держава у цивільних відносинах, - цивільний обов'язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги, оскільки: по-перше, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 Цивільного кодексу України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 Цивільного кодексу України).

За змістом статей 89, 102 Бюджетного кодексу України видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною другою статті 97 Бюджетного Кодексу України встановлено, що порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету та встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Відповідно до пункту 3 Порядку (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання держаних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Система місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Частиною першою статті 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Згідно з частиною четвертою статті 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» положення про відділи, управління та інші виконавчі органи ради затверджуються відповідною радою.

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1 Положення про Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради №3457-VII від 18.07.2018, останній є виконавчим органом Одеської міської ради і створений відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування". Основними завданнями Департаменту є, зокрема, забезпечення реалізації державної політики з питань соціального захисту населення, підтримки сім'ї, попередження насильства в сім'ї, протидії торгівлі людьми, виконання програм і здійснення заходів у цій сфері; призначення та виплата соціальних допомог, компенсацій та інших соціальних виплат, встановлених законодавством України, надання пільг та субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг; виконання функцій головного розпорядника коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії тощо.

Наведене свідчить про те, що обов’язок щодо розрахунку з постачальниками послуг, в тому числі і операторами телекомунікації, які є постачальниками телекомунікаційних послуг (послуг електрозв’язку), покладено на головних розпорядників коштів місцевих бюджетів, тобто на виконавчі органи ради, до компетенції яких належить питання праці та соціального захисту населення. У даному випадку таким виконавчим органом виступає Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради.

Згідно з пунктом 5 Порядку (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення): зокрема, до 22 числа місяця, що настає за звітним, - щодо пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема, пільг з послуг зв'язку, у тому числі безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з придбанням відповідних стаціонарних абонентських терміналів, та інших передбачених законодавством пільг (крім пільг на одержання ліків та зубопротезування).

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач не є особою, яка зобов’язана здійснити на користь позивача відповідну компенсацію, оскільки акти звіряння рахунків за спірний період відповідачем не підписувались, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що щомісячні розрахунки послуг зв'язку, наданих особам, які мають право на відповідні пільги, були прийняті структурним підрозділом Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради без зауважень, але від підписання відповідних актів звіряння розрахунків відповідач ухилився. Вказана обставина визнається відповідачем безпосередньо у своїй апеляційній скарзі, тому вважається такою, що не потребує доказування.

Крім того, колегія суддів зауважує, що право позивача на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих ним своїм абонентам пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації та захисту, незважаючи на те, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» видатків на ці потреби не передбачав, оскільки фінансові зобов'язання держави виникли не з наведеного вище Закону, а з законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг таким категоріям споживачів.

Частиною другою статті 218 Господарського кодексу України та статтею 617 Цивільного кодексу України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення №5-рп/2002 від 20.03.2002, №7-рп/2004 від 17.03.2004, №20-рп/2004 від 01.12.2004, №6-рп/2007 від 09.07.2007).

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику цього суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» та у справі «Бакалов проти України» зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №921/177/17-г/14, від 21.02.2018 у справі №923/1292/16, від 16.03.2018 у справі №909/395/17, від 16.03.2018 у справі №911/1573/17, від 17.04.2018 у справі № 911/4249/16.

З огляду на вищевикладене, судом апеляційної інстанції відхиляються твердження скаржника про відсутність у останнього обов'язку здійснити розрахунок з позивачем за надані особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, телекомунікаційні послуги у період з грудня 2015 року по грудень 2016 року, через те, що Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» на відповідний рік не передбачені кошти на ці видатки, оскільки певне право виникає у особи, а у держави - відповідне цьому праву фінансове зобов'язання, не із Закону про державний бюджет України та похідних від нього актів (бюджетний розпис, кошторис тощо), а з нормативно-правового акта, що регулює відносини між особою та державою у певній сфері суспільних відносин.

За таких обставин, перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції об'єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв’язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Інші доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при прийнятті рішення від 07.11.2018 не знайшли свого підтвердження, у зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування цього рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 8, 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2018 у справі №916/1832/18 - без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України, у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 07.02.2019.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя М.А. Мишкіна

Суддя Л.В. Поліщук