ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2019 р. Справа№ 910/8524/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу Національного заповідника «Софія Київська»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2018 (повний текст складено 23.11.2018)

у справі №910/8524/18 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Національного заповідника «Софія Київська»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравбудкомплект»

про визнання недійсною окремої частини договору та стягнення 3 587,29 грн.

В С Т А Н О В И В :

Національний заповідник «Софія Київська» (далі, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравбудкомплект» (далі, відповідач) про визнання недійсним в окремій частині договору про надання послуг №225 від 03.06.2013, а саме: пункту 3.1. в частині включення вартості підрядних робіт на суму 3 587,29 грн., а також про стягнення збитків у сумі 3 587,29 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами ревізії, проведеної Державною фінансовою інспекцією у місті Києві, у діяльності Національного заповідника «Софія Київська» було встановлено завищення вартості робіт за Договором надання послуг № 225 від 03.06.2013, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Гравбудкомплект», чим позивачу завдано збитки на суму 3 587,29 грн. Визнати недійсним пункт 3.1. Договору позивач просить у зв'язку з тим, що проектно-кошторисна документація за договором, яка мала становити його невід'ємну частину, сторонами не розроблена, не затверджена та не пройшла обов'язкову експертизу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2018 у справі №910/8524/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване відсутністю законодавчо визначених підстав для визнання недійсним пункту 3.1. Договору про надання послуг в частині включення вартості підрядних робіт на суму 3 587,29 грн., а також стягнення збитків у сумі 3 587,29 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Національний заповідник «Софія Київська» звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2018 у справі №910/8524/18 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до наступного:

- суд першої інстанції неповно дослідив обставини та докази, на які посилався позивач, і дійшов помилкового висновку про те, що договір від 03.06.2013 №225 повністю виконано, тобто послуги надані, прийняті та оплачені позивачем у сумі, що відповідає ціні договору, погодженій у пункті 3.1. останнього та локальному кошторису, підсумковій відомості ресурсів, акту приймання виконаних будівельних робіт від 04.06.2013 №1;

- суд не взяв до уваги доводи позивача стосовно відсутності на локальному кошторисі та підсумковій відомості ресурсів, що становлять невід'ємну частину договору, підписів та печаток обох сторін як доказ того, що сторонами при укладенні договору не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, чим порушено норми частин 2, 3 статті 180 Господарського кодексу України, частини 1 статті 844 Цивільного кодексу України та пунктів 5, 21 постанови КМУ «Про затвердження Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві» №668 від 01.08.2005, що є підставою для визнання недійсним договору у зв'язку із недодержанням в момент вчинення сторонами вимог, які встановлені частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України;

- відповідачем не надано суду доказів придбання матеріалів для проведення обумовлених договором робіт, натомість контролюючим органом за результатом проведення перевірки та контрольного обстеження встановлено часткову відсутність (неповноту) матеріалів, які мали бути використані за результатом проведення робіт та встановлено факт невиконання відповідачем робіт по Договору. З огляду на це, відповідачем отримано грошові кошти у розмірі 3 587,29 грн. без достатньої правової підстави і, як наслідок, завдані збитки державі в особі Заповідника.

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи від 20.12.2018 апеляційну скаргу Національного заповідника «Софія Київська» у справі №910/8524/18 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Скрипки І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного заповідника «Софія Київська» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2018 у справі №910/8524/18, встановлено строк для подання відзиву, а також для надання можливості сторонам скористатися правами, наданими статтею 267 Господарського процесуального кодексу України, призначено до розгляду апеляційну скаргу на 31.01.2019.

У судове засідання 31.01.2019 представники сторін не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення сторін про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштового відправлення позивачу та витяг із сайту Укрпошта щодо відстеження пересилання поштового відправлення на адресу відповідача, та з огляду на відсутність передбачених статтею 202 Господарського процесуального кодексу України підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників сторін.

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 03.06.2013 Національний заповідник «Софія Київська» в якості замовника та Товариство з обмеженою відповідальністю «Гравбудкомплект» в якості виконавця уклали Договір №225 про надання послуг, за яким відповідач зобов'язався протягом десяти календарних днів з моменту підписання договору надати за плату послуги з монтажу охоронної системи сигналізації у приміщення дзвіниці, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 24, що указані в кошторисі (додаток 1), що є невід'ємною частиною договору, а замовник зобов'язується оплатити надані послуги.

Строк дії договору було встановлено у пунктах 6.1., 6.2., 6.3. Договору, де вказується, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками; строк договору закінчується 31.12.2013. Закінчення строку договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Відповідно до пункті 3.1. Договору загальна вартість наданих послуг визначається на основі твердої договірної ціни (додаток №2), що є невід'ємною частиною договору та складає 9 067,20 грн.

Згідно з пунктом 3.2. Договору оплата послуг здійснюється в національній валюті шляхом перерахування у безготівковій формі грошових коштів замовником на поточний рахунок підрядника, вказаний у цьому договорі на підставі акту приймання-передачі наданих послуг підрядника протягом 5-ти робочих днів з дня підписання акту приймання-передачі наданих послуг за встановленою формою.

Відповідно до пункту 3.3. Договору підписання акту приймання-передачі наданих послуг представником замовника є підтвердженням відсутності претензій з його боку.

До основних обов'язків сторін за Договором було віднесено обов'язок виконавця особисто надати замовнику визначені у договорі послуги у встановлений строк та обов'язок замовника прийняти від виконавця результати надання послуг шляхом підписання акта приймання-передачі наданих послуг та оплачувати їх в розмірах і в строки, передбачені цим договором.

Додатком до договору сторони оформили «Договірну ціну» з посиланням на ДБН Д.1.1-1-2000 на суму 9 067,20 грн., що складається з прямих витрат (заробітна плата, вартість матеріалах ресурсів, вартість експлуатації будівельних машин і механізмів), загальновиробничих витрат, коштів на покриття адміністративних витрат будівельно-монтажних організацій, коштів на покриття ризику і податків.

Також, був складений локальний кошторис №2-1-1 на монтаж системи охоронної сигналізації в Дзвіниці Національний заповідник «Софія Київська», що складався з двох розділів: 1 - монтажні роботи (вартість 3 709,00 грн.)., 2 - устаткування, що монтується (вартість 3 358,00 грн.), всього по кошторису 7 067,00 грн. Згідно зі складеною сторонами підсумковою відомістю ресурсів, до якої було включено два розділи - витрати труда та будівельні матеріали, вироби і конструкції, її вартість склала 3 357,32 грн.

Доданим до позовної заяви актом приймання виконаних будівельних робіт від 04.06.2013 №1 (том 1, а.с. 29-32) підтверджується, що відповідач виконав та передав позивачеві роботи з монтажу системи охоронної сигналізації у Дзвіниці Національного заповідника «Софія Київська» вартістю 9 066,67 грн.

10.06.2013 позивач перерахував відповідачу 9 066,67 грн. в якості оплати монтажу систем сигналізації згідно з договором від 07.06.2013 №225, що підтверджується платіжним дорученням та банківською випискою, що наявні у матеріалах справи (том 1, а.с. 33-35).

15.06.2015 позивач видав наказ №151 щодо створення комісії про проведення контрольних обмірів (обстежень).

Також, як вбачається із матеріалів справи, 02.07.2015 позивач у складі комісії, призначеної наказом від 15.06.2015 №151, склав акт №3 вибіркового контрольного обстеження фактичних обсягів робіт, виконаних відповідачем з монтажу системи охоронної сигналізації у Дзвіниці по вул. Володимирській, 24 за договором від 03.06.2013 №225. У вказаному акті позивачем наведено перерахунок завищення обсягів та вартості робіт, проведених відповідачем на суму 3 587,29 грн.

Судом встановлено, що Державною фінансовою інспекцією у місті Києві (правонаступником якої є Північний офіс Держаудитслужби, відповідно до постанови КМУ від 06.04.2016 №266) у період з 28.05.2015 по 07.08.2015 була проведена ревізія фінансово-господарської діяльності Національного заповідника «Софія Київська», за наслідками якої був складений акт № 04-30/1312 від 07.08.2015 (том 1, а.с. 40-44).

У акті ревізії Державною фінансовою інспекцією у місті Києві зазначено відомості з акту контрольного обстеження від 02.07.2015 №3, а саме: проведеним контрольним обстеженням обсягів фактично виконаних робіт ТОВ «Гравбудкомплект» з монтажу системи охоронної сигналізації в Дзвіниці по договору від 03.06.2013 № 225 (акт № 1 за травень 2013 на загальну суму 9 066,67 грн.) встановлено, що обсяги фактично виконаних робіт не відповідають обсягам, які зазначені в акті приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в), що призвело до завищення вартості робіт на суму 3 587,29 грн., чим порушено п. 3.3.9 ДНБ Д.1.1-1-2000, затвердженого Держбудом України від 27.08.2000 № 174, як наслідок - завдано збитки державі в особі замовника.

Також, в акті ревізії вказується, що за договором від 03.06.2013 №225 проектно-кошторисна документація у відповідному порядку та обсязі не розроблена, не погоджена, не затверджена та не пройшла обов'язкову державну експертизу. Ревізією правильності застосування коефіцієнтів та розцінок відповідно до ДБН.1.1-2000 порушень по акту приймання виконаних будівельних робіт не встановлено.

Наслідком проведеної перевірки стало направлення позивачу Державною фінансовою інспекцією у місті Києві вимоги №26-04-14-14/932 від 08.09.2015 про усунення порушень, виявлених ревізією.

Із наявної в матеріалах справи копії акту №04-30/1312 від 07.08.2015 вбачається, що Заповідником в особі Генерального директора вказаний акт підписаний без зауважень.

11.11.2015 позивач направив відповідачу претензію №573/01-19/06 від 09.11.2015, в якій вимагав відшкодування збитків за низкою договорів, укладених з відповідачем із посиланням на те, що ревізією, проведеною Державною фінансовою інспекцією у місті Києві, виявлені порушення.

Звертаючись із даним позовом до суду, Заповідник здійснив власний розрахунок послуг, вартість яких за твердженнями позивача є завищеною та становить 3 587,29 грн., та вказує на те, що спірний договір є недійсним в частині визначення вартості послуг на суму 3 587,29 грн.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Із урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 Цивільного кодексу України).

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору (його частини) недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод (їх частин) недійсними.

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з частиною 2 статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (частина 3 статті 180 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Із аналізу укладеного сторонами договору, виду і характеру робіт, замовлених позивачем і проведених відповідачем, слідує, що між ними виникли правовідносини з договору підряду, що підпадають під правове регулювання як загальних положень чинного законодавства про зобов'язання, так і Глави 61 Цивільного кодексу України.

Як на підставу визнання частково недійсним договору, позивач послався на те, що ціна Договору, визначена у пункті 3.1. останнього, є завищеною та послуги на таку суму не надавались, кошторис до договору не був підписаний, узгоджений і скріплений печатками, у зв'язку з чим слід вважати, що сторонами не були додержані вимоги частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції, договір перевіряється на дотримання його закону станом на час укладення правочину, тобто на момент укладення спірного договору - 03.06.2013 (пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009), тоді як акт Державної фінансової інспекції у м. Києві № 04-30/1312 від 07.08.2015 на той час не існував, а обставини, викладені в ньому, не були встановлені, тому підстави для визнання окремої частини правочину недійсним (пункту 3.1.) на час його укладення (03.06.2013) відсутні.

Сторонами спірний Договір повністю виконано, тобто роботи виконані, прийняті та оплачені позивачем у сумі, що відповідає ціні договору, погодженій у пункті 3.1. Договору, договірній ціні та локальному кошторису, підсумковій відомості ресурсів, акту приймання виконаних будівельних робіт від 04.06.2013 №1. При цьому, відсутність на підсумковій відомості ресурсів та локальному кошторисі печаток сторін суд не вважає підставою для визнання договору недійсним в частині пункту 3.1. на суму 3 587,29 грн., адже договір фактично виконано, роботи замовником прийнято без зауважень та оплачено. Відсутність печатки в даному випадку могло б слугувати підставою вважати договір неукладеним, адже локальний кошторис становить невід'ємну частину договору, проте дійсні обставини справи свідчать про фактичне виконання відповідачем робіт та їх фактичне прийняття замовником за ціною, що відповідає ціні Договору, погодженій у пункті 3.1.

Суд вважає за необхідне зауважити, що позов Заповідника про визнання недійсним договору в частині визначення ціни такого договору фактично зводиться до зміни ціни договору, що суперечить приписам статті 632 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Щодо вимоги позивача про стягнення суми збитків колегія суддів відзначає наступне.

Стаття 22 Цивільного кодексу України визначає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками у відповідності до частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частина 3 статті 22 Цивільного кодексу України).

Відшкодування збитків у сфері господарювання передбачено главою 25 Господарського кодексу України. Зокрема, відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Статтею 1166 Цивільного кодексу України визначені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Зокрема визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом статей 22, 1166 Цивільного кодексу України для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії.

Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема, у постановах від 18 травня 2016 року у справах №3-194гс16, №3-271гс16.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Відтак, на позивача покладається обов'язок доведення факту заподіяння йому збитків, розміру таких збитків, надання доказів протиправності поведінки відповідача та причинно-наслідкового зв'язку між його протиправною поведінкою та заподіяними збитками.

На підтвердження вказаних порушень позивач посилається на результати проведеної Державною фінансовою інспекцією в місті Києві ревізії фінансово-господарської діяльності Національного заповідника «Софія Київська», а саме на акт №04-30/130 від 07.08.2015.

Колегія суддів зазначає, що акт перевірки не є рішенням суб'єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися.

Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Отже, встановлені за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності Національного заповідника «Софія Київська» факти щодо господарської діяльності позивача підлягають доказуванню позивачем та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним Господарським процесуальним кодексом України.

Акт ревізії №04-30/130 від 07.08.2015 фінансово-господарської діяльності, на який посилається позивач як на доказ понесених збитків на загальну суму 3 587,29 грн., не доводить наявності вини відповідача та не приймається судом до уваги як належний доказ наявності обставин, що свідчать про те, що відповідачем завдані позивачу збитки у вказаній сумі, оскільки виявлені контролюючим органом порушення не можуть бути підставою для виникнення між сторонами прав та обов'язків.

Таким чином, сам лише акт ревізії №04-30/130 від 07.08.2015 не є підставою для стягнення з відповідача визначених у вказаному документі сум та не звільняє сторону від процесуального обов'язку доводити свої вимоги іншими належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладене, судом відхиляється акт ревізії як належний та допустимий доказ на підтвердження понесених позивачем збитків на загальну суму 3 587,29 грн., оскільки встановлені у вказаному акті факти підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним Господарським процесуальним кодексом України. Акт ревізії не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов'язання, визначені договором, та які підтверджені відповідним актом здачі-приймання виконаних робіт.

Акт перевірки вказаного контролюючого органу може бути підставою для вжиття ним в межах своєї компетенції відповідних заходів реагування, в тому числі, притягнення до відповідальності посадових осіб позивача у встановленому законом порядку, а не для встановлення певного зобов'язання в межах господарсько-правових відносин.

При цьому, судом у відповідності до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховані висновки Верховного Суду України, наведені у постанові від 10.09.2013 у справі №21-237а13 та висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13.02.2018 у справі №910/12793/17 та від 21.05.2018 у справі №922/2310/17.

Розглядаючи заявлений спір, колегія суддів також звертає увагу на специфіку правового регулювання деяких аспектів договорів підряду.

Так, у статті 852 Цивільного кодексу України зазначається що, якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу, або допустив інші недоліки в роботі, замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або виправити їх за свій рахунок з правом на відшкодування своїх витрат на виправлення недоліків чи відповідного зменшення плати за роботу, якщо інше не встановлено договором. За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Позивачем відповідно до статті 853 Цивільного кодексу України та у встановленому Договором порядку було прийнято роботи в повному обсязі та без зауважень щодо виконання, про що свідчить описаний вище акт форми КБ-2в, за яким було проведено оплату в повному обсязі.

При цьому, матеріали справи не містять доказів заявлення позивачем зауважень до відповідача щодо наявності будь-яких відступів від умов договору, у тому числі щодо ціни робіт та матеріалів, указаних у договорі та акті виконаних робіт. Також, матеріали справи не містять доказів наявності між сторонами спору з приводу наявності недоліків у виконаній роботі та використаних матеріалах.

З огляду на вищенаведене, умови Договору вважаються виконаними сторонами, а робота прийнятою без зауважень, а тому відповідно до статті 853 Цивільного кодексу України позивач втратив право у подальшому посилатися на будь-які відступи від умов договору, як-то зміну вартості робіт після їх прийняття, шляхом визнання договору недійсним у частині та стягнення заявленої суми.

Водночас, оскільки сторонами був укладений Договір, а кошти, які позивач просив стягнути з відповідача отримані останнім як оплата виконаних робіт, такі кошти набуто за наявності правової підстави - Договору, і вони не можуть вважатися безпідставно набутим майном, як про це зазначає скаржник.

Отже, у матеріалах справи відсутні достатні докази на підтвердження протиправної поведінки відповідача, внаслідок якої позивачу завдано збитків у сумі 3 587,29 грн., та його вини. Позивач, всупереч наведених вище норм, не надав суду доказів наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків. Результати ревізії Державної фінансової інспекції в місті Києві, на які посилається позивач, не встановлюють в розумінні статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставин, яка не потребують доведення, як то завищення вартості фактично виконаних робіт та використаних матеріалів.

Інших належних, допустимих, достовірних та достатніх у розумінні статей 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження понесення позивачем збитків у заявленому розмірі матеріали справи не містять.

Усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи встановлені вище обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених позовних вимог про визнання недійсним окремої частини договору № 225 від 03.06.2013, а саме пункту 3.1. Договору в частині визначення (включення) вартості послуг на суму 3 587,29 грн. та стягнення збитків у розмірі 3 587,29 грн., що, як наслідок, виключає можливість задоволення позовних вимог у даній справі.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Національного заповідника «Софія Київська» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного заповідника «Софія Київська» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2018 у справі №910/8524/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2018 у справі №910/8524/18 залишити без змін.

Матеріали справи №910/8524/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 06.02.2019.

Головуючий суддя Ю.Б.Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка