ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року Справа № 906/270/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В. , суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Дика А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Житомирської області на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.12.2018 року у справі № 906/270/18 (суддя Лозинська І.В.)

за позовом Коростенської місцевої прокуратури в особі Коростенської міської ради (Житомирська область, м. Коростень)

до ОСОБА_1 підприємства "Контур 27" (м. Київ)

про стягнення збитків за час фактичного користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів на суму 1176019,33 грн.

за участю представників сторін:

позивача не з'явився

відповідача ОСОБА_2 - ордер №КВ 744834 від 08.02.19

органу прокуратури ОСОБА_3 посвідчення № 049104 від 22.01.18

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 14.12.2018 року в позові Коростенської місцевої прокуратури в особі Коростенської міської ради ОСОБА_1 підприємства "Контур 27" про стягнення збитків за час фактичного користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів на суму 1176019,33 грн. відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням, Заступник прокурора Житомирської області подав апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення Господарського суду Житомирської області від 14 грудня 2018 року по справі №906/270/18 скасувати і прийняти нове рішення про задоволення позову. Стягнути на користь прокуратури Житомирської області здійснені нею судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вказане рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки висновки суду першої інстанції, які викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи та положенням чинного законодавства, при ухваленні судового рішення істотно порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, судом першої інстанції неправильно визначено зміст спірних правовідносин, у звязку із чим неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а також свідомо не застосовано норми, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, а безпідставно наголошено на застосуванні до спірних правовідносин положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України. Також, суд першої інстанції безпідставно вказав, що прокурором не наведено обґрунтованих підстав представництва інтересів держави в суді.

Ухвалою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 18 січня 2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника прокурора Житомирської області на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.12.2018 у справі № 906/270/18 та призначено до розгляду на "12" лютого 2019 об 10:30 год. Запропоновано відповідачу в строк до 06.02.2018 подати відзив на апеляційну скаргу та докази надсилання (надання) позивачу та прокурору копії відзиву та доданих до нього документів.

Матеріалами справи стверджується, що ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.01.2019 отримано сторонами у справі, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.239-243).

На виконання вимог ухвали Північно-Західного апеляційного господарського суду від 18.01.2019 у справі №906/270/18, 07 лютого 2019 року на адресу суду від ОСОБА_1 підприємства "Контур 27" надійшов відзив на апеляційну скаргу №21/01-19 від 21.01.2019.

Разом з тим, 07.02.2019 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло від ОСОБА_1 підприємства "Контур 27" клопотання №05/02-19 від 05.02.2019 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Господарського суду м.Києва.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.02.2019 року у справі №906/270/18 у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 підприємства "Контур 27" про участь в судовому засіданні 12.02.2019 року у справі №906/270/18 в режимі відеоконференції відмовлено, у звязку із технічною неможливістю.

В судовому засіданні 12.02.2019 прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та надав пояснення в обґрунтування своєї правової позиції. Просить задоволити вимоги апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Житомирської області від 14.12.2018 року у справі № 906/270/18 скасувати.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.02.2019 заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в їх задоволенні, а рішення Господарського суду Житомирської області від 14.12.2018 року у справі № 906/270/18 залишити без змін.

Позивач - не забезпечив явку повноваженого представника в судове засідання 12.02.2019, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини 1 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, та те, що явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні.

У відповідності до ст.ст.222, 223 ГПК України, здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол судового засідання.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг стосовно дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що 28.05.2012 між Коростенською міською радою в особі міського голови ради ОСОБА_4 (орендодавець, позивач) та Малим приватним підприємством "АЛЕКС+" (орендар, відповідач) укладено договір оренди землі (далі-договір) (а. с. 36,37), згідно з п. 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для комерційного використання, яка знаходиться по вулиці Шатрищанській, 59 міста Коростеня.

Вказаний договір зареєстровано у відділі Держкомзему у м. Коростень 18.10.2012 за №00114.

Згідно з п. 2 договору в оренду передається земельна ділянка площею 2, 4319 га, у тому числі 2,4319 га господарського двору.

На земельній ділянці знаходиться нерухоме майно (п. 3 договору).

Згідно з п. 7 договору сторонами погоджено, що договір укладено на 3 роки. Після закінчення договору орендар має переважне право його поновлення на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Згідно з актом прийому-передачі земельної ділянки від 18.10.2012 Коростенською міською радою на підставі рішення від 15.03.2012 № 630, передано орендарю - МПП "АЛЕКС+" в короткострокову оренду строком на 3 роки земельну ділянку площею 2,4319 га у м. Коростені по вул. Шатрищанська, 59 для комерційного використання (а. с. 39).

Головним спеціалістом ПП "Земельно-кадастрове бюро м. Коростеня" в присутності представника МПП "АЛЕКС+" 18.10.2012 складено акт про встановлення в натурі границь земельної ділянки площею 2,4319 га, наданої в короткострокову оренду строком на три роки МПП "Алекс+", яка розташована за адресою: вул. Шатрищанська, 59, м. Коростень. У вказаному акті зазначено, що відведена земельна ділянка може бути використана тільки по прямому призначенню, тобто для комерційного використання (а. с. 40).

Згідно з даними інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 116157998 від 05.03.2017 (а.с.41,42) та № 82638801 від 16.03.2017 (а. с. 43,44), ПП "Контур 27" на підставі договору купівлі-продажу нежитлових будівель і споруд №639 від 01.04.2013, належать на праві приватної власності нежитлові будівлі та споруди, що розташовані за адресою: вул. Шатрищанська, 59, м. Коростень.

Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку земельна ділянка з кадастровим номером :01:015:0032, площею 2,4319 га, яка розташована за адресою: вул. Шатрищанська, 59, м. Коростень, належить до комунальної власності Коростенської міської ради (а.с.64,65).

Рішенням Коростенської міської ради від 22.12.2016 № 526 затверджено "Порядок визначення та відшкодування Коростенській міській раді збитків, заподіяних внаслідок використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, самовільного зайняття земельних ділянок та використання земельних ділянок з порушенням законодавства про плату за землю" (далі - Порядок) (а. с. 25, 26).

Відповідно до п. 5.1. Порядку у разі використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів, збитки визначаються з моменту виявлення користування земельною ділянкою, переходу права власності на нерухоме майно, або наявності іншого підтвердження фактичного користування даною земельною ділянкою.

Рішенням Коростенської міської ради від 22.12.2016 №527 створено ОСОБА_5 по визначенню та відшкодуванню Коростенській міській раді збитків, заподіяних внаслідок використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, самовільного зайняття земельних ділянок та використання земельних ділянок з порушенням законодавства про плату за землю (далі - ОСОБА_5 міської ради) (а. с. 24).

Коростенською міською радою направлено на адресу ПП "Контур 27" повідомлення від 30.01.2017, вих. № 02-16-01/155 про необхідність прибути до виконавчого комітету Коростенської міської ради для укладення договору про добровільне відшкодування збитків, у зв'язку з використанням земельної ділянки за адресою: вул. Шатрищанська, 59, м. Коростень, без правовстановлюючих документів (а. с. 49 - 51).

Згідно з п. 5.3. Порядку суб'єкт господарювання, який отримав повідомлення про нарахування збитків, та їх сплату, які виникли внаслідок використання земельної ділянки з порушенням законодавства про плату за землю та пропозицію щодо укладення договору про добровільне відшкодування збитків повинен, у визначений у повідомленні термін, укласти договір про добровільне відшкодування збитків.

Крім того, Коростенською міською радою повторно направлено на адресу ПП "Контур 27" повідомлення від 07.02.2017, вих. № 02-16-01/214 про необхідність прибути до виконавчого комітету Коростенської міської ради для укладення договору про добровільне відшкодування збитків, у зв'язку з використанням земельної ділянки за адресою: вул. Шатрищанська, 59, м. Коростень, без правовстановлюючих документів (а. с. 52). Відповідно до даних поштового відділення, повідомлення отримано відповідачем 10.02.2017 (а. с. 53).

Відповідно до аб. 2 п. 5.3. Порядку у разі неявки та незгоди заключити договір про добровільне відшкодування збитків у визначений термін, суб'єкту направляється повідомлення про те, що матеріали направляються на розгляд комісії, створеної Коростенською міською радою.

Коростенською міською радою направлено на адресу ПП "Контур 27" повідомлення від 14.03.2017, вих. №02-16-01/420 про запрошення на ОСОБА_5 міської ради (а. с. 54). За даними поштового відділення, повідомлення отримано відповідачем 16.03.2017(а. с. 55). Однак, представник ПП "Контур 27" на засідання комісії не прибув.

Коростенською міською радою направлено ПП "Контур 27" повторне повідомлення від 07.06.2017, вих. №02-16-01/946 про запрошення на ОСОБА_5 міської ради.

У свою чергу, ПП "Контур 27" направлено виконкому Коростенської міськради лист вих. № 21/06-17 від 21.06.2017 про неможливість прибути на ОСОБА_5 та заявило клопотання про перенесення засідання ОСОБА_5 міської ради на іншу дату (а. с. 58).

Коростенська міська рада направила 10.07.2017 ПП "Контур 27" повідомлення № 02-16-01/1247 від 10.07.2017 про чергову дату засідання ОСОБА_5 та виклик представника ПП "Контур 27" (а. с. 59). За даними поштового відділення відповідач отримав повідомлення 14.07.2017 (а.с. 60); однак представника на засідання ОСОБА_5 не направив.

Згідно з п. 7.1. Порядку при відмові добровільної сплати збитків, матеріали виносяться на ОСОБА_5 міської ради та складається акт. Після затвердження акту про визначення збитків рішенням Коростенської міської ради, у термін 15 робочих днів суб'єктам направляються повідомлення про необхідність відшкодування збитків.

В подальшому, рішенням Коростенської міської ради №798 від 31.08.2017 затверджено ОСОБА_5 міської ради, за яким сума збитків, нанесених Коростенській міській раді у зв'язку з використанням ПП "Контур 27" земельної ділянки з кадастровим номером :01:015:0032, площею 2,4319 га, яка розташована за адресою: вул. Шатрищанська, 59, м. Коростень, з порушенням вимог земельного законодавства за період з 22.01.2015 по 15.08.2017 становить 1176 019, 33 грн. (а. с. 69, 70).

Коростенською міською радою 11.09.2017 направлено ПП "Контур 27" повідомлення від 11.09.2017, вих. № 02-16-01/1602 про прийняте рішення та пропозицію щодо добровільного відшкодування вказаної суми збитків (а. с. 61 - 63)

Коростенською місцевою прокуратурою за результатами вивчення стану додержання вимог чинного законодавства щодо користування земельними ділянками комунальної власності на території м. Коростеня установлено порушення вимог земельного законодавства ПП "Контур 27" та заявлено позов про стягнення збитків у розмірі 1176019,33 грн., які нанесені Коростенській міській раді за використання земельної ділянки площею 2,4319 га, за адресою: вул. Шатрищанська, 59, м. Коростень, кадастровий номер :01:015:0032, без правовстановлюючих документів.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту права встановлені статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із зазначених органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).

Суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п. 35) Європейський Суд з прав людини висловив таку думку (у неофіційному перекладі): "сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У рекомендаціях Парламентської ОСОБА_6 Європи від 27.05.2003р. № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

З огляду на вищенаведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999р. №3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття інтереси держави висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону "Про прокуратуру".

Відтак, на думку суду, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Пункт 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках, тому необхідно з'ясувати, що мається на увазі під виключним випадком і чи є таким випадком ситуація у справі.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

В свою чергу, не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається, а здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Згідно ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі №924/1256/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №918/323/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17.

Відповідно до п.1 ч.6 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Згідно зі ст. 14 Конституції України та ст.1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно зі ст. 13 Конституції України, земля та її надра є обєктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах визначених Конституцією України і Законами України.

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обовязок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Згідно із ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування», первинним субєктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Як встановлено ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших субєктів.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Коростенська міська рада, відповідно до положень чинного законодавства наділена правом і має можливість самостійно вирішувати питання місцевого значення (у т.ч. шляхом звернення до суду).

Разом з тим, у позовній заяві зазначено, що даний позов пред'явлено в інтересах Коростенської міської ради, якою вжито ряд заходів на захист прав та інтересів громади, однак позову до суду самостійно не подано, при цьому прокурором не зазначено жодних причин неможливості здійснення позивачем, який є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів в судовому порядку.

Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, є недостатнім обгрунтуванням підстав здійснення представництва прокурором у суді.

Враховуючи викладене, судова колегія апеляційного суду вважає, що звертаючись з даним позовом до суду, прокурор, в порушення вищенаведених норм права, не довів суду, що даний орган (органи) не здійснює або неналежним чином здійснює свої повноваження щодо захисту інтересів держави. Дані недопрацювання прокурора оцінюються судом як необґрунтованість підстав для представництва інтересів держави в суді.

Також, в матеріалах справи відсутні докази дотримання прокурором ч. 4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" щодо попереднього повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення з даним позовом до суду.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов'язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов'язаннях. Натомість для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в цій справі повинна бути вимога про стягнення з власника об'єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об'єкти розміщені.

Перехід прав на земельну ділянку, пов'язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу).

За змістом глави 15 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов'язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

Проте, з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України, не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу нежитлових будівель і споруд №639 від 01.04.2013 ПП "Контур 27" набув права власності на нежитлові будівлі та споруди, що розташовані за адресою: вул. Шатрищанська, 59, м. Коростень, про що свідчать інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 116157998 від 05.03.2017 (а.с.41,42) та № 82638801 від 16.03.2017 (а. с. 43,44).

Набувши права власності на об'єкти нерухомості під час дії договору оренди землі, який укладений 28.05.2012 між Коростенською міською радою і Малим приватним підприємством "АЛЕКС+", ПП "Контур" набув право оренди землі на тих же умовах, і в тому ж обсязі, що були у попереднього власника майна.

Колегія суддів звертає увагу, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Договір оренди при цьому не припиняється в цілому, а припиняється в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки. В даному випадку має місце заміна сторони в зобов'язанні.

Однак, судом апеляційної інстанції встановлено, що договір оренди припинив свою дію у зв'язку із спливом строку його дії. В матеріалах справи відсутні докази продовження його дії на підставі оформленої додаткової угоди в порядку ст. 33 ЗУ "Про оренду землі", або ж укладення нового договору оренди.

Тобто, матеріали справи не містять доказів належного оформлення ПП "Контур" права користування земельною ділянкою площею 24319 м.кв.; кадастровий номер :01:015:0032.

Таким чином, відповідач користується спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Відтак колегія суддів вважає, що немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

З огляду на викладене, ПП "Контур" як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах ОСОБА_7 Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15 (провадження № 3-1271гс16), від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15 (провадження № 3-1348гс16), від 12 квітня 2017 року у справі № 922/207/15 (провадження № 3-1345гс16), від 12 квітня 2017 року у справі № 922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16).

Суд першої інстанції, встановивши факт використання відповідачем земельної ділянки без достатніх правових підстав, а також безпідставне збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за її використання, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин саме приписів статей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України, оскільки для кондикційних зобов'язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Разом з тим, предметом правового регулювання норм ст. ст. 156, 157 Земельного кодексу України та Порядку визначення розміру збитків, заподіяних неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 19.04.1993 №284 (далі Порядок №284), є відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, заподіяних внаслідок вилучення земель на користь законних землекористувачів у встановленому порядку, їх тимчасового зайняття такими користувачами та обумовленого цим неодержання власником (позивачем) доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем розраховані збитки на підставі Порядку №284, який до правовідносин щодо використання земельної ділянки без належних правовстановлюючих документів на землю, не застосовується. В даному випадку необхідно ставити питання про стягнення з власника об'єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об'єкти розміщені.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими. Суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді скарги судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Житомирської області на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.12.2018 року у справі № 906/270/18 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "14" лютого 2019 р.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Мельник О.В.