РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.02.2019Справа № 910/13427/18
За позовом Керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Департаменту освіти Маріупольської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вема Кідс"

про стягнення 1420000 грн. та зобов'язання винити дії.

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гукун Н.В.

Представники сторін:

від прокуратури - Синельникова Г.В. (прокурор);

від позивача - не з'явився;

від відповідача - Москаленко А.С. (адвокат).

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про стягнення з Відповідача на користь Департаменту освіти Маріупольської міської ради штрафу в розмірі 1420000 грн. та зобов'язання Відповідача передати Департаменту освіти Маріупольської міської ради частину не поставленого товару, а саме комплекти шкільних меблів, за договором поставки №710 від 24.07.2018, згідно специфікації.

Вимоги позову мотивовані неналежним виконанням Відповідачем умов договору №710 від 24.07.2018.

Від Маріупольської місцевої прокуратури №1 надійшла заява про часткову відмову від позову, а саме, у частині вимог про зобов'язання Відповідача передати Департаменту освіти Маріупольської міської ради частину не поставленого товару - комплекти шкільних меблів, за договором поставки №710 від 24.07.2018, згідно специфікації. Відмова від позову мотивована фактичною поставою цих меблів Відповідачем під час розгляду справи в суді.

Позивач не повідомляв суд про свою незгоду з клопотанням прокуратури про часткову відмову від позову і не заперечив поставку меблів Відповідачем.

Враховуючи наведене, подана прокуратурою часткова відмова від позову була прийнята судом та ухвалою від 23.01.2019 закрито провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 231 ГПК України у частині позовних вимог про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Вема Кідс" передати Департаменту освіти Маріупольської міської ради частину не поставленого товару, а саме комплекти шкільних меблів, за договором поставки №710 від 24.07.2018, згідно специфікації.

Відтак, судом виноситься рішення у частині вимог про стягнення з Відповідача на користь Департаменту освіти Маріупольської міської ради штрафу в розмірі 1420000 грн. у зв'язку з неналежним виконанням умов договору №710 від 24.07.2018.

Представник Маріупольської місцевої прокуратури №1 у судових засіданнях вимоги позову підтримував.

Від Департаменту освіти Маріупольської міської ради надійшла заява, у якій він, як Позивач, підтвердив поставку частини не поставленого товару, а саме комплектів шкільних меблів, за договором поставки №710 від 24.07.2018, згідно специфікації, але натомість вказав, що штрафні санкцій Відповідачем не сплачені, тому позов прокуратури у цій частині підтримав повністю та просив розглядати справу за відсутності його представника.

Відповідач проти прозову заперечує, з посиланням, що поставити весь товар вчасно він не міг з об'єктивних причин, але станом на час перебування справи у суді та дату складення відзиву (06.11.2018) весь товар поставлено.

Також, у відзиві на позов Відповідач зазначає, що Позивач передав даний спір на вирішення суду передчасно - до закінчення строку розгляду претензії, встановленого ст. 222 ГК України, та оскільки п. 9.1 вказаного договору передбачав вирішення спору між сторонами шляхом переговорів до його передачі в суд.

У відзиві Відповідач проти позову також заперечує з тієї підстави, що на його переконання прокурором не доведено порушення або загроза порушення інтересів держави, тому у прокурора відсутні підстави для звернення до суду. Зокрема, Відповідач вказує, що меблі поставлено було, а несплата штрафу - не є порушенням інтересів держави.

Також Відповідачем було вказано, що Позивач мав право та самостійно вживав усіх необхідних заходів для стягнення штрафу, та що повідомлення прокурора про представництво інтересів держави у даній судовій справи носить суто формальних характер.

Щодо частини меблів, які Відповідач був зобов'язаний поставити, то Відповідач прострочення визнає, та на обґрунтування причин прострочення (пожежа) надає висновок Торгово-Промислової палати про істотні зміни обставин за договором поставки №710 від 24.07.2018, який просить врахувати.

При цьому, Відповідач заперечує прострочення поставки 18 комплектів меблів, що підтверджує актами поставки меблів безпосередньо у заклади освіти згідно дислокації (додаток 2 до договору) від 21.08.2018, 22.08.2018 (3 шт.), 23.08.2018 (2 шт.), а пізніше підписання Позивачем накладних пояснює тим, що останній перед підписанням пересвідчувався, що меблі було дійсно поставлено. Саме тому, на думку Відповідача, Позивач і не підіймав питання про розірвання договору, так як вважав що і решта меблів буде поставлена у строк.

У відповіді на відзив та у поданих пізніше письмових поясненнях прокуратура заперечувала проти доводів Відповідача, та зазначала, що даний позов не носить суто формальних характер, а є наслідком вивчення та моніторингу прокуратурою виконання договорів, укладених у межах державної процедури закупівлі. Також прокуратура не вважає, що звернулася з позовом передчасно, оскільки лист Відповідача з поясненнями причин затримки поставки надійшов у строк відповіді на претензію, і наведені Відповідачем підстави затримки (пожежа) прокуратура як форс-мажорні також не визнає, оскільки відсутній відповідний сертифікат Торгово-промислової палати. Крім того, прокуратура обґрунтовує, що даний позов направлений на захист інтересів держави, яка зобов'язалась забезпечувати належну шкільну освіту дітей, у тому числі, шляхом належного матеріально-технічного забезпечення освітнього процесу.

У заперечення на відповідь на відзив Відповідач доводи прокуратури відхиляє, черговий раз наголошуючи на передчасному подання даного позову та на відсутності направлення даного позову на захист інтересів держави; прокуратура, натомість, у наданих у відповідь поясненнях черговий раз наголосила на захисті інтересів держави та зверненні з даним позовом у встановлений строк.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників прокуратури та сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі договору від 24.07.2018 № 710 (далі - Договір) Відповідач зобов'язався поставити Позивачу обумовлені специфікацією комплекти шкільних меблів у строк 27.08.2018, тобто, до початку шкільного навчального року.

Чинність Договору судом наразі презюмується на підставі ст. 204 ЦК України.

Залученими до справи доказами, а саме, видатковими накладними від 10.09.2018, від 18.09.2018, від 01.10.2018, від 08.10.2018 та від 23.10.2018 підтверджується поставка Відповідачем Позивачу обумовлених Договором комплектів шкільних меблів за відсутності претензій з боку Позивача щодо їх кількості, якості та комплектності.

Предметом спору (після закриття судом провадження у справі у частині вимог про зобов'язання поставити меблі) є штраф за простроченням встановленого Договором строку поставки (за поставку комплектів шкільних меблів після 27.08.2018, тобто після початку шкільного навчального року).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання, відповідно до ст. 611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до п. 7.2 Договору, за невиконання чи неналежне виконання постачальником (Відповідачем) обов'язків по Договору у зазначені строки, до постачальника застосовуються штрафні санкції в розмірі 20% від ціни не поставленої у строк частини.

Отже, за своєю правовою природою передбачена п. 7.2 Договору санкція за несвоєчасну поставку комплектів шкільних меблів по Договору є неустойкою у вигляді штрафу в розмірі 20% від ціни не поставлених у строк комплектів шкільних меблів.

Досліджуючи питання кількості не поставлених у встановлений Договором строк комплектів меблів судом встановлено, що, дійсно, умови Договору передбачають оформлення факту передачі-приймання комплектів меблів лише шляхом підписання видаткової накладної, і у матеріалах справи наявні видаткові накладні датовані 10.09.2018, 18.09.2018, 01.10.2018, 08.10.2018 та 23.10.2018, якими документально оформлено поставку Відповідачем Позивачу обумовлених Договором комплектів шкільних меблів у повному обсязі, та оскільки інші дати поставки (дати підписання тощо) на накладних відсутні, то Позивач стверджує, що поставка усіх комплектів меблів відбулася в указані дати, тобто з простроченням встановленого Договору строку поставки

Однак, це не відповідає дійсності, оскільки з залучених до справи актів поставки меблів безпосередньо ЗОЖ (у заклади освіти згідно дислокації, додатку № 2 до Договору) від 21.08.2018, 22.08.2018 (3 шт.), 23.08.2018 (2 шт.) вбачається, що 18 комплектів меблів були фактично доставлені у заклади освіти Відповідачем на виконання умов Договору у встановлений Договором строк - до 27.08.2018.

Вказані акти суд приймає як належні докази відповідно до ст. 76 ГПК України, оскільки на підставі них можна встановити обставини, які входять в предмет доказування - а саме дати, коли указані 18 комплектів меблів були фактично поставлені Відповідачем Позивачу у заклади освіти згідно дислокації, додатку № 2 до Договору.

При цьому, судом враховано, що усіма сторонами спору, у тому чисті прокуратурою та Позивачем визнається та обставина, що у частині зобов'язання з поставки комплектів меблів Відповідачем Договір виконаний повністю, відтак акт від 23.08.2018 про поставку меблів у Виноградненську ЗОЖ судом також приймається, як належний доказ на підтвердження поставки меблів по Договору, оскільки сторони цю поставку визнають, у акті прямо вказано про поставку у межах Договору, хоча у дислокації до Договору Виноградненської ЗОЖ і не вказано.

Отже, оскільки 18 комплектів меблів було поставлено у строк, а вартість 1 комплекту за умовками Договору становить 88750 грн., відтак відсутнє прострочення поставки комплектів меблів на суму 1597500 грн., натомість прострочено поставку на суму 5502500 грн.

Посилання Відповідача на наявність об'єктивних та обґрунтованих причин прострочення поставки (пожежа), що мало своїм наслідком істотну зміну обставин за Договором у частині строків поставки, то ці твердження Відповідача, у якості заперечень проти позову про стягнення штрафу, судом відхиляються, оскільки зміни у Договір у зв'язку з «істотною зміною обставин», на яку посилається Відповідач, сторонами внесені не були, тобто, строки поставки залишилися незмінними та були порушені Відповідачем.

А залучений Відповідачем до справи висновок Торгово-Промислової палати про істотну зміну обставин за договором поставки №710 від 24.07.2018 - не є допустимим доказом (ст. 77 ГПК України) форс-мажорних обставин, відтак, не звільняє Відповідача від відповідальності за порушення договірного зобов'язання у вигляді сплати штрафу.

Враховуючи встановлене вище судом порушення Відповідачем умов Договору щодо поставки обумовлених Договором комплектів меблів на суму 5502500 грн. в строк, суд дійшов висновку про обгрунтованість нарахування Позивачем Відповідачу штрафу у розмірі 20% від ціни не поставлених у строк комплектів шкільних меблів в сумі 1100500 грн.; у іншій частині вимоги позову визнаються судом не обґрунтованими, оскільки прострочення поставки меблів на суму більше, ніж 5502500 грн., не доведено.

Відхиляючи заперечення Відповідача проти позову щодо того, що заявлений позов направлений не на захист інтересів держави, відтак, прокуратура не мала права на звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Закон України "Про прокуратуру" визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Згідно з частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов'язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об'єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Аналізуючи зазначені вище положення, слід дійти висновку, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Відтак, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Аналогічну думку викладено Верховним Судом у постанові від 21.01.2019 № 909/516/18.

Відповідно до ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Дослідивши доводи прокуратури та заперечення Відповідача, суд дійшов висновку, що порушення інтересів держави у даному випадку відбулося.

Так, укладаючи договір на визначених у ньому умовах сторони розраховують або на належне його виконання, або на справедливу компенсацію (штрафні санкції) у випадку порушення його умов, і ці санкції з одного боку, зможуть компенсувати завдану другою стороною шкоду порушенням взятих на себе зобов'язань, а з іншого - стимулювати сторону до належного та вчасного цих зобов'язань виконання.

Суд зауважує, що у даному випадку - за вказаним вище Договором передбачалась поставка школам на замовлення Департаменту освіти Маріупольської міської ради шкільних меблів (парти, стільчики, шафи) до початку навчального року, тобто, від вчасного та повного виконання його умов Відповідачем безпосередньо залежало матеріальне забезпечення початку навчального процесу у школах.

Натомість, несвоєчасною поставою меблів (парт, стільчиків, шаф) у школи, Відповідач порушив нормальний початок навчального процесу у школах, які для цього мають бути забезпечені меблями для забезпечення навчання дітей у повному об'ємі, чим безпосередньо завдав шкоди інтересам держави, в особі Департаменту освіти Маріупольської міської ради, яка (держава) згідно Конституції України гарантувала усім рівне право на освіту та зобов'язувалась її забезпечити.

Так, відповідно до ст. 53 Конституції України, кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов'язковою.

Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Компетентним органом щодо захисту зазначених інтересів держави у бюджетній сфері, згідно з Положенням, затвердженим рішенням Маріупольської міської ради від 19.04.2017 №7/17-1341 є Департамент освіти Маріупольської міської ради (Позивач), який є головним розпорядником бюджетних коштів, і як розпорядник бюджетних коштів, забезпечує в межах повноважень ефективне і цільове використання бюджетних коштів.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 26 БК України, Департамент освіти Маріупольської міської ради, як розпорядник бюджетних коштів мав би організувати внутрішній контроль для забезпечення дотримання законності та ефективності використання бюджетних коштів, досягнення результатів відповідно до встановленої мети, завдань, планів і вимог щодо діяльності бюджетної установи га її підвідомчих установ.

Усупереч покладеним обов'язкам Департаментом освіти Маріупольської міської ради не було вжито достатніх та належних заходів до стягнення суми штрафних санкцій за невиконання умов Договору у примусовому порядку з Відповідача, оскільки відповідний позов до суду пред'явлено не було.

Листування у претензійному порядку стягнення штрафних санкцій не гарантує і не забезпечує.

Це доводиться також і тією обставиною, що Відповідач і станом на даний час, після закінчення вказаного ним у відзиві строку розгляду претензії, санкції на користь Позивача не сплатив.

Одночасно, відхиляючи посилання Відповідача на передчасне пред'явлення даного позову, суд зазначає, що враховуючи умови договору та норми ст. 530 ЦК України Позивач мав право на пред'явлення даного позову одразу після порушення Відповідачем договірних зобов'язань та не був зобов'язаний очікувати до закінчення встановленого ст. 222 ГК України строку розгляду претензії.

Крім того, за ст. 222 ГПК України, учасник господарських відносин саме має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом, натомість за ч. 1 вказаної статті - зобов'язаний поновити порушені майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, не чекаючи пред'явлення претензії чи звернення до суду.

Отже, суд погоджується з доводами прокуратури, що реагування Позивача на порушення Відповідачем умов Договору у вигляді лише направлення претензії - не було достатнім, оскільки не забезпечило як негайне відновлення порушених за Договором прав, так і сплату Відповідачем санкцій.

При цьому, документально підтверджуються (залученим до справи листуванням) твердження прокуратури, що даний позов не є наслідком суто формального представництва інтересів держави, як стверджує Відповідач, натомість є наслідком системної роботи прокуратури з моніторингу виконання договорів, укладених у межах державної процедури закупівлі, тобто, виконанням функцій захисту інтересів держави.

Судом враховано, що Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін.

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу.

Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі, наведений також у постанові Верховного Суду від 10.10.2018 № 925/68/18): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Щодо вказаної судової практики у контексті даного судового спору, то суд погоджується з доводами прокуратури, підтриманими Позивачем, що неодержання (несвоєчасне одержання) Департаментом освіти Маріупольської міської ради товару за Договором (комплектів шкільних меблів) перед початком шкільного навчального процесу призводить до неналежного та несвоєчасного забезпечення освітнього процесу шкіл міста Маріуполя необхідним шкільним приладдям, що в свою чергу зачіпає інтереси великого числа громадян, і насамперед незахищеної категорії, а саме дітей, що є неприпустимим. А ненадходження штрафу за порушення вказаних договірних зобов'язань завдає шкоди економічним інтересам держави, оскільки ненадходження суми штрафу до місцевого бюджету, який є складовою бюджетної системи України, унеможливлює спрямування та використання цих коштів для цілей та потреб держави у сфері забезпечення процесу освіти дітей.

Оскільки Позивач не звертався до суду з таким позовом, то звернення прокуратури у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» на захист інтересів держави у даних правовідносинах суд визнає здійсненим правомірно.

Враховуючи наведене, та оскільки вище суд дійшов висновку про обгрунтованість нарахування штрафу у розмірі 20% від ціни фактично не поставлених у строк комплектів шкільних меблів, то вимоги позову у частині стягнення штрафу - задовольняються судом у сумі 1100500 грн.; у іншій частині суд у позові відмовляє, оскільки судом визнано не доведеним прострочення поставки меблів на суму більше, ніж 5502500 грн.

Інші доводи сторін та прокуратури, наведені ними у заявах по суті спору, судом розглянуті, але до уваги при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору (задоволення позову з наведених вище підстав) не впливають.

Судовий збір згідно зі ст. 129 ГПК України покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76, 129, 236-238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вема Кідс" (м. Київ, вул. Велика Васильківська, 114; ідентифікаційний код 39831287) на користь Департаменту освіти Маріупольської міської ради (м. Маріуполь, пр. Миру, 70; ідентифікаційний код 02142 (один мільйон сто тисяч п'ятсот) грн. штрафу.

У іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вема Кідс" (м. Київ, вул. Велика Васильківська, 114; ідентифікаційний код 39831287) на користь Прокуратури Донецької області (ідентифікаційний код 25707002; вул. Університетська, 6, м. Маріуполь, Донецька область, 87500; розрахунковий рахунок №6251, Держказначейська служба України, МФО 820172, отримувач - Прокуратура Донецької області) 16507 (шістнадцять тисяч п'ятсот сім) грн. 50 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 15.02.2019

Суддя Сташків Р.Б.