ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2019 р. м. Київ Справа№ 910/4502/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Скрипки І.М.

ОСОБА_1

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Управляюча компанія Політех

на рішення Господарського суду міста Києва

від 28.08.2018

суддя Якименко М.М.

за позовом приватного акціонерного товариства Акціонерна компанія Київводоканал, м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча Компанія "Політех", м. Київ

про стягнення 106 832,47 грн.,

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" (надалі-позивач/ПрАТ "АК "Київводоканал") звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча Компанія "Політех" (надалі-відповідач/ ТОВ "УК"Політех") про стягнення 106 832,47 грн., з яких 51 665,39 грн. заборгованості за надані послуги з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі, 31 188,22 грн. пені, 5 166,54 грн. штрафу, 15 293,30 грн. інфляційних втрат, 3 519,02 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобовязання щодо оплати вартості отриманих послуг (за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року) згідно умов договору № 14211/4-1-09 на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі від 19.08.2015 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.08.2018 у справі № 910/4502/18 (суддя Якименко М.М., м. Київ, повний текст рішення складено 21.09.2018) позовні вимоги задоволено частково. За рішенням суду стягнуто з ТОВ УК Політех на користь ПрАТ АК Київводоканал 15 293 грн. 30 коп. - інфляційних втрат, 3 519 грн. 02 коп. 3% річних, 31 188 грн. 22 коп. пені, 5 166 грн. 54 коп. штрафу, 909 грн. 88 коп. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Місцевий господарський суд встановивши, що відповідачем до подання позову було сплачену суму заборгованості дійшов висновку про відмову у позові у вказаній частині.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафних станцій (пені, інфляційних втрат, 3% річних) та штрафу суд першої інстанції виходив з того, що відповідач припустився прострочення оплати вартості отриманих послуг, і, відповідно, наявністю підстав для стягнення пені, інфляційних втрат, 3% річних та штрафу.

При цьому місцевий господарський суд керувався приписами ст.ст. 15, 16, 96, 526, 527, 530, 546, 549 599, 625, 627, 629, 901 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 193, 231, 232 Господарського кодексу України, ст. 22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання", ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та ст.ст. 73-80, 86, 126, 129, 233, 236-239, 241, 255, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ТОВ УК Політех (надалі-скаржник) звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким в частині позовних вимог, щодо стягнення основної суми заборгованості та приймання стічних вод через приєднані мережі в розмірі 51 665,39 грн. припинити, в іншій частині позову щодо стягнення 15 93 грн. 30 коп. - інфляційних втрат, 3 519 грн. 02 коп. 3% річних, 31 188 грн. 22 коп. пені, 5 166 грн. 54 коп. штрафу відмовити.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Управляюча Компанія "Політех" вважає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неповного зясування судом обставин, які мають значення для справи, а також неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а саме ст.ст. 13, 231, 236 Господарського процесуального кодексу України та ст.ст. 549, 611 Цивільного кодексу України, ст. 61 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій».

Заявник апеляційної скарги зазначає про те, що на момент звернення ПрАТ "АК "Київводоканал" до суду першої інстанції заборгованість була відсутня, отже у відповідача не було жодних несплачених сум на які правомірно можна було б нарахувати штраф у відповідності до п. 4.6 договору № 14211/4-1-09 на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі від 19.08.2015 року.

Скаржник вважає, що місцевим господарським судом було неправомірно стягнуто з відповідача штраф, адже відповідачем було надано суду належні та допустимі докази про те, що затримка в розрахунках була не безпідставною.

За твердженням скаржника, вимоги про стягнення штрафу одночасно із пенею є необґрунтованими та неправомірними оскільки порушують ст. 61 Конституції України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 у справі № 910/4502/18 апеляційну скаргу ТОВ УК Політех на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2018 у справі № 910/4502/18.

Разом з тим, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду зазначає, згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762,00 грн. Х 100 = 176 200,00 грн.).

Враховуючи, що предметом розгляду у даній справі є стягнення 106 832,47 грн., то вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ УК Політех на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2018 у справі № 910/4502/18, вирішено здійснювати перегляд в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

12.12.2018 через відділ автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт-без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про необґрунтованість та безпідставність доводів, викладених у апеляційній скарзі відповідача просять відмовити у її задоволенні, а оскаржуваний судовий акт залишити без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що 19.08.2015 року між публічним акціонерним товариством Акціонерна компанія Київводоканал (в подальшому перейменована на приватне акціонерне товариство Акціонерна компанія Київводоканал, надалі постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю Управляюча Компанія Політех (надалі-абонент) було укладено договір № 14211/4-1-09 на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобовязується надавати абоненту послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у систему каналізацій м. Києва, а абонент зобовязується здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах цього договору та дотримуватися порядку користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод, що встановлені Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затвердженими наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 № 190 (далі - правила користування), Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затвердженими наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2002 за № 37 (в подальшому - правила приймання), а також дотримуватися норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за цим договором.

Облік поставленої води здійснюється за показами засобу обліку, зареєстрованого у ростачальника. У випадку наявності у абонента декількох обєктів водоспоживання, облік спожитої ним води здійснюється з урахуванням показів всіх засобів обліку, зареєстрованих за абонентом ( п. 2. 1.1. договору)

У п. 2.1.4 договору визначено, що кількість стічних вод, які надходять у міську каналізаційну мережу, визначається за показами засобів обліку стічних вод, або за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання згідно з показами засобів обліку води та/або іншими способами визначення обємів стоків у відповідності до Правил користування.

Відповідно до п. 2.1.2 договору зняття показів засобу (-ів) обліку здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника у присутності представника абонента. В разі, якщо абонент не забезпечить присутності свого представника для зняття показів, дані, що зняті постачальником, є підставою для виставлення розрахункових документів на оплату наданих послуг.

Пунктом п. 2.1.6 договору передбачено, що облікові дані абонента щодо кількості та вартості спожитих ним послуг підлягають обовязковому звірянню у постачальника. Абонент щоквартально, не пізніше 10-го числа наступного за звітним кварталом місяця та в інші строки (за письмовою вимогою постачальника) направляє до останнього письмовий звіт по обсягам наданих послуг та проводить з останнім звіряння обсягів наданих послуг у відповідному обліковому періоді, а також звіряння по проведених розрахунках за надані послуги. Для проведення звіряння абонент направляє свого представника до постачальника із необхідними для цього обліковими та бухгалтерськими документами. Звіряння вважається проведеним з моменту отримання постачальником підписаного повноважними особами акту звіряння розрахунків. В разі невиконання абонентом цього пункту договору, облікові дані постачальника щодо кількості та вартості наданих послуг та проведених абонентом розрахунків вважаються безумовно погодженими абонентом.

Згідно п. 2.2.1 договору постачальник щомісячно направляє до банківської установи абонента розрахункові документи (в електронному вигляді - дебетові повідомлення або у паперовому вигляді вимоги-доручення тощо) для оплати за надані послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у систему каналізації м. Києва відповідно до встановлених тарифів.

У п. 2.2.2 договору сторони погодили, що оплата вартості послуг здійснюється Абонентом щомісячно у безготівковій формі у пятиденний строк дня направлення постачальником розрахункового документу до банківської установи абонента.

Пунктом 2.2.3 договору передбачено, що у разі неотримання від постачальника поточного щомісячного розрахункового документу, абонент здійснює оплату вартості наданих йому послуг, не пізніше 5-го числа наступного місяця, платіжним дорученням, виходячи з діючого тарифу та фактичної кількості наданих йому послуг.

У відповідності до умов п. 2.2.4 договору в разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг, зазначених у розрахунковому документі, абонент зобовязаний у десятиденний термін з дня направлення постачальником розрахункового документу до банківської установи абонента, письмово повідомити про це постачальника та у цей же термін направити представника з обґрунтовуючи ми документами для проведення звіряння та підписання акту. В іншому випадку відмова абонента оплатити розрахунковий документ постачальника вважатиметься безпідставною.

Відповідно до п. 4.2. договору у разі порушення строків виконання зобовязань по оплаті за надані послуги. Абонент оплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Нарахування пені припиняється через один рік від дня коли зобовязання мало бути виконано. Оплата абонентом пені не звільняє останнього від оплати несплаченого рахунку в повному обсязі.

У п. 4.6. договору визначено, що за безпідставну відмову оплатити направлений рахунок, або вимогу щодо оплати, абонент сплачує постачальнику штраф у розмірі 10 % від суми, яку відмовився сплатити.

Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" у поданій ним позовній заяві вказує про те, відповідач про незгоду щодо кількості або вартості отриманих з 01.01.2017 по 31.12.2017 послуг не повідомляв, свого представника з обґрунтовуючи ми документами для проведення звіряння розрахунків та підписання акту не направляв. Тому, в силу положень п. 2.1.6. та п. 2.2.4. договору, кількість та вартість наданих ПрАТ АК Київводоканал з 01.07.2014 по 31.05.2017 послуг з водопостачання та водовідведення вважаються прийнятими абонентом.

Позивач зазначав про те, що на виконання умов договору він надавав відповідачу послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у систему каналізацій.

Однак відповідач неналежним чином виконував свої договірні зобовязання в частині здійснення повної і своєчасної оплати наданих позивачем послуг з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у систему каналізацій.

Вказані обставини й зумовили звернення позивача з даним позовом до суду.

Місцевий господарський суд відмовив у задоволені позову в частині стягнення відповідача заборгованості та задовольнив позов про стягнення інфляційний втрат, пені, штрафу та 3 % річних, визначивши вимоги позивача в цій частині документально підтвердженими та нормативного обґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Положеннями ст. 527 ЦК України визначено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події ( ст. 530 ЦК України).

За приписами ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Договір є обовязковим для виконання сторонами ( ст. 629 ЦК України).

В процесі розгляду справи, місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що вартість фактично наданих позивачем та прийнятих відповідачем послуг (за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року включно) вартістю 321 672,86 грн., з яких станом на 21.03.2018. сплачено відповідачем 321 672,86 грн.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, що позивач взяті на себе зобовязання виконав належним чином, згідно умов договору, а відповідач в порушення умов договору несвоєчасно сплатив на користь позивача повну вартість отриманих послуг (за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року включно), зокрема станом на 21.03.2018 року (до предявлення позову до суду) відповідачем повністю сплачено заборгованість.

Зважаючи на вищенаведені обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим та правомірним висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні вимоги приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» в частині стягнення 51 665,39 грн. товариства з обмеженою відповідальністю Управляюча компанія Політех.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню в розмірі 31 188,22 грн. та штраф в розмірі які 5 166,54 грн.

Доводи заявника апеляційної скарги про неправомірність стягнення у господарських правовідносинах одночасно пені та штрафу, судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на наступне.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 193 ГПК України.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань"та частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 08.08.2018 у справі 908/1843/17 та у справі № 911/2813/17, від 09.02.2018, а відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом апеляційної інстанції зазначає, що договором № 14211/4-1-09 на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі передбачено господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу.

Так, у п. 4.2. договору сторони погодили, що у разі порушення строків виконання зобовязань по оплаті за надані послуги. Абонент оплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Нарахування пені припиняється через один рік від дня коли зобовязання мало бути виконано. Оплата абонентом пені не звільняє останнього від оплати несплаченого рахунку в повному обсязі.

У п. 4.6. договору визначено, що за безпідставну відмову оплатити направлений рахунок, або вимогу щодо оплати, абонент сплачує постачальнику штраф у розмірі 10 % від суми, яку відмовився сплатити.

Отже, виходячи з приписів ст.ст. 217, 230, 232 ГК України та ст. 627 ЦК України місцевим господарським судом правомірно застосовано до відповідача господарсько-правову відповідальність у вигляді пені в розмірі 31 188,22 грн. та штрафу в розмірі які 5 166,54 грн., так як застосування до абонента таких штрафних санкцій погоджено в договірному порядку з постачальником та за своєю суттю є застосуванням до абонента (відповідача) різних санкцій (штраф, пеня) в межах одного виду господарсько-правової відповідальності (як штрафних санкцій).

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перерахунок пені та штрафу вважає розрахунок, здійснений місцевим господарським судом арифметично правильним, відповідно до якого підлягає стягненню з відповідача підлягає 31 188, 22 грн. пені та 5 166, 54 грн. штрафу,

Відтак, висновок суду першої інстанції в цій частині не суперечать приписам ст. 61 Конституції України щодо неможливості застосування до порушника подвійної відповідальності за одне і теж правопорушення, зокрема, у сфері господарських відносин.

Також позивач, керуючись ст. 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь: 15 293,30 грн. (інфляційних втрат) та 3 519,02 грн. (3% річних).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання ( ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно пунктів 3.1. та 3.2. постанови пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

У п. 4.1. постанови пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. М 01-06/928/2012 Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.201 № 23/466 та на лист Верховного суду України Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997 62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних с способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64). За таких обставин, на відміну від пені, 3% річних та інфляційні втрати розраховуються за весь період прострочення, а не за шість місяців.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перерахунок штрафних санкцій (3% річних та інфляційних втрат) вважає розрахунок, здійснений місцевим господарським судом арифметично правильним, відповідно до якого підлягає стягненню з відповідача 15 293,30 грн.- інфляційних втрат та 3 519,02 грн.- 3% річних).

Щодо доводів скаржника про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме ст. 231 ГПК України суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У п. 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розяснено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції вважає за можливе взяти до уваги вказані вище розяснення пленуму Вищого господарського суду України та застосувати їх за аналогією до ст. 231 ГПК України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення), зважаючи на відсутність будь-яких розяснень щодо спірного питання, враховуючи норми ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VIII.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що закриття провадження у справі можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Проте, як встановлено місцевим господарським судом та не заперечувалось скаржником, що заборгованість відповідача перед позивачем сплачено до предявлення позову до суду.

Отже, місцевим господарським судом було правомірно відмовлено у задоволенні позову, оскільки, заборгованість відповідача перед позивачем сплачено до предявлення позову до суду, тобто предмет спору був відсутній і до порушення провадження у справі.

Твердження заявника апеляційної скарги про порушення місцевим господарським судом ст. 233 ГПК України відповідно до якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки зменшення розміру штрафних санкцій є правом, а не обовязком суду.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідач не звертався до суду першої інстанції з відповідним клопотанням про зменшення розміру штрафних санкцій.

Враховуючи викладені обставини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про часткове задоволення позовних вимог приватного акціонерного товариства Акціонерна компанія Київводоканал.

Відповідно до ст.ст. 7, 13 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В ст.ст. 76-79 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

За результатами перегляду даної справи суд дійшов висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та обєктивно зясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у звязку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 76-79, 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Управляюча компанія Політех залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2018 у справі № 910/4502/18 залишити без змін.

3. Справу № 910/4502/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.М. Скрипка

ОСОБА_1