ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2019 р. Справа №914/1733/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

секретар судового засідання Лялька Н.Р.,

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Весттрейд" від 14.12.2018

на рішення Господарського суду Львівської області від 21.11.2018 (суддя Рим Т.Я., повний текст складено 22.11.2018)

у справі №914/1733/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Весттрейд", м. Львів

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АС-Холдинг", м. Львів

про стягнення 70000,00 грн.

представники:

- від позивача ОСОБА_2,

- від відповідача не з'явився.

08.10.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Весттрейд" звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АС-Холдинг" про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 70 000,00 грн.( а.с. 7-28).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.11.2018 у справі №914/1733/18 відмовлено в задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд встановив, що сторонами було узгоджено всі умови договору купівлі-продажу, підписано його текст, а позивачем розпочато виконання договору. Оскільки, встановлено факт існування між сторонами договірних відносин купівлі-продажу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позов на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

14.12.2018, не погоджуючись із рішенням Господарського суду Львівської області від 21.11.2018 у справі №914/1733/18, Товариство з обмеженою відповідальністю "Весттрейд" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати дане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити. Вважає рішення суду необгрунтованим та незаконним, внаслідок, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також неправильного застосування норм матеріального права, а саме:

1) судом не враховано, що вимога позивача про повернення перерахованих відповідачу грошових коштів залишилась без відповіді та виконання;

2) суд безпідставно не застосував положення ч.1-4 ст. 180, ч. 8 ст. 181 ГК України, тому дійшов помилкового висновку, що договір купівлі-продажу товарів №4-1/18 від 26.01.2018 є укладеним;

3) суд не взяв до уваги те, що недостатньо факту підписання сторонами договору, щоб вважати його укладеним; оскільки, сторони не узгодили істотні умови договору (асортимент, кількість, ціна та загальна вартість товару), апелянт вважає договір неукладеним;

4) суд невірно застосував норми матеріального права щодо перерахованих коштів на рахунок відповідача, оскільки, вважає, що до безпідставно набутих коштів суд повинен був застосувати положення ст. 1212 ЦК України;

Відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст. 263 ГПК України, не подав відзиву на апеляційну скаргу; вважається повідомленим належним чином про розгляд справи у порядку встановленому законом, що підтверджується поштовим конвертом, який повернувся на адресу суд із поштовою довідкою, у якій зазначено причину повернення «за закінченням встановленого строку зберігання».

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника апелянта, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

Відповідно до матеріалів справи, сторонами укладено договір купівлі-продажу товарів №4-1/18 від 26.01.2018 (надалі - договір) (а.с. 15-17), відповідно до пунктів 1.1-1.3, 2.1, 2.2 якого продавець зобов'язався передавати щебінь гранітний різної фракції (надалі - продукція) у власність покупця відповідно до його замовлення, а покупець зобов'язався приймати та оплачувати отриману продукцію на умовах, зазначених у цьому договорі. Асортимент та ціна продукції, яка поставляється (передається у власність) покупця попередньо погоджується сторонами. Сторони погодили, що видаткова накладна (акт приймання-передачі) на передану продукцію є документом, який засвідчує факт передачі товару, а також засвідчує остаточно узгоджені сторонами назву, кількість, ціну (вартість) продукції. Загальна сума цього договору (тобто загальна вартість (ціна) усієї продукції, поставленої за цим договором) сторонами не обмежується і визначається на підставі фактично поставленої (переданої у власність) продукції та узгодженої на неї ціни, відповідно до видаткових накладних (актів приймання-передачі). Оплата ціни (вартості) продукції здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський поточний рахунок продавця на умовах 100% передоплати на підставі рахунку, виставленого продавцем.

Пунктами 3.1.-3.3 договору передбачено, що підставою для відвантаження/передачі продукції покупцеві є факт зарахування коштів на поточний рахунок продавця згідно з виставленим рахунком. Поставка продукції здійснюється залізничним транспортом на умовах "Франко-вагон" (станція призначення) в строки згідно з заявкою. Станція призначення вказується покупцем у заявці. Ціни, асортимент, об'єм та графік поставки продукції на місяць погоджуються сторонами шляхом підтвердження продавцем заявки. Заявку покупець надсилає продавцю до 20 числа місяця, що передує місяцю поставки. Заявка вважається підтвердженою з моменту її підписання продавцем, підписана заявка повертається покупцю разом з рахунком на оплату продукції.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перерахував відповідачеві 70000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №106 від 29.01.2018. Призначенням цього платежу зазначено попередню оплату за щебінь гранітний згідно з договором №4-1/18 від 26.01.2018 у сумі 58 333,33 грн., ПДВ 20% 11 666,67 грн. (а.с. 18).

Суд першої інстанції встановив, що позивач не здійснював погодження та замовлення товару, а відповідач не здійснював поставки товару.

Позивач надіслав відповідачеві лист від 08.02.2018, у якому просив повернути кошти в сумі 70000,00 грн. (а.с. 19). Цю обставину позивач підтверджує копією поштового конверту з відміткою відділення поштового зв'язку. Як вбачається з інформації, розміщеної на веб-сайті публічного акціонерного товариства "Укрпошта" (ідентифікатор поштового відправлення 478) зазначене поштове відправлення не було вручене відповідачеві та за закінченням встановленого строку зберігання було повернуте позивачу.

У матеріалах справи відсутні докази повернення позивачу 70000,00 грн. чи доказів виконання відповідачем своїх зобовязання за договором на момент вирішення спору.

Предметом розгляду є вимога про повернення безпідставно набутих коштів в розмірі 70 000,00 грн. у порядку визначеному ст. 1212 ЦК України. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що підписаний договір є неукладеним, адже, в подальшому, сторони так і не узгодили всіх істотних умов цього договору.

Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами-юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом (далі ЦК) України, з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом (далі - ГК) України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частини перша та сьома статті 179 ГК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнута згода. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Частинами 2-4 статті 180 ГК України визначено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними умовами є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Частиною 8 статті 181 ГК України встановлено, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до матеріалів справи, істотні умови договору купівлі-продажу товарів №4-1/18 від 26.01.2018 врегульовані пунктами 1.1-1.3 предмет договору, а пунктом 2.1 ціна (вартість) продукції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач своїми конклюдентними діями фактично приступив до виконання умов договору, а саме: здійснив перерахування коштів, що вбачається із призначення платежу, зазначеному у платіжному дорученні №106 від 29.01.2018.

З огляду на вказані приписи не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Відповідно до ч.4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, судова колегія констатує, що висновок суду першої інстанції узгоджується із правовою позицією Верховного суду, зокрема, наведеною у постанові від 25.06.2011 №7/221-09, яка зводиться до того, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Також, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що неправильним є посилання позивача про те, що сторонами не було узгоджено усіх істотних умов. Адже, ч. 2 ст. 669 ЦК України встановлено, що умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості. Ця норма цілком узгоджується з пунктами 1.2, 1.3 договору, які визначили відповідні подальші процедури узгодження не лише стосовно кількості, а й щодо назви та ціни продукції. Невчинення сторонами дій з подальшого виконання договору не свідчить про неукладеність цього договору.

Згідно з ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Колегія суддів констатує, що висновок суду першої інстанції про те, що сторонами було узгоджено всі умови, передбачені договором, підписано його текст, крім того, позивач своїми конклюдентними діями схвалив укладення договору, відтак, між сторонами виникли договірні відносини купівлі-продажу на підставі такого договору в силу пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України. Зазначене свідчить про помилковість тлумачення позивачем правових норм.

Як уже зазначалося, вимоги позивача обґрунтовані тим, що відповідач отримав від позивача 70 000,00 грн. без достатньої правової підстави.

Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином, зобов'язання з безпідставного набуття майна виникають за наявності таких умов: відбулось набуття або зберігання майна; таке набуття чи зберігання здійснено за рахунок іншої особи; при цьому, були відсутні правові підстави для набуття або зберігання майна.

Встановлення судом факту наявності між сторонами зобовязань з договору купівлі-продажу, на виконання яких позивач і сплатив оспорювану суму грошей, спростовує аргументи скаржника щодо можливості звернення позивача з позовом про стягнення ціни позову на підставі ст. 1212 ЦК України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Крім того, суд першої інстанції вірно звернув увагу позивача на те, що його вимоги по суті стосуються можливого порушення відповідачем його обов'язків з поставки оплаченого товару, і, відповідно, права позивача можуть бути захищені на підставі правових норм, які врегульовують договірні відносини сторін та стосуються наслідків порушення умов укладеного договору.

За умовами ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аргументи позивача не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення, оскільки, вони не відповідають обставинам справи та не підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалене відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 21.11.2018 у справі №914/1733/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Весттрейд" - без задоволення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 08.02.2019.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя Н.М. Кравчук