ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2019 року м.Дніпро Справа № 904/1799/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецова В.О.,

суддів Вечірка І.О., Березкіної О.В.,

секретар судового засідання Крицька Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2018 (повний тест рішення складено 26.07.2018, суддя Калиниченко Л.М.) у справі

за позовом ОСОБА_1, м.Кривий Ріг

до Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" , м.Кривий Ріг

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 76380,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 76 380,00 грн., за період: жовтень 2017 - 10 робочих днів; листопад 2017 - 22 робочі дні; грудень 2017 - 20 робочих днів; січень 2018 - 21 робочий день; лютий 2018 - 20 робочих днів; березень 2018 - 21 робочий день. Середній заробіток за вказаний період складає суму 699,66 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2018 позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Зазначене рішення обґрунтовано посиланням на ч. 1ст.117 КзПП України.

Не погодившись із згаданим рішенням, Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль" звернулось до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення господарського суду скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважає, що наявність між сторонами судових спорів про поновлення на роботі та про стягнення заробітної плати у вигляді не нарахованої та невиплаченої премії у сумі 8 501,19 грн., виключає прямий обов'язок відповідача здійснювати повне погашення всієї суми у день звільнення позивача (17.10.2017), проте з нею було проведено розрахунок у повному обсязі, що підтверджується меморіальними ордерами та відомостями розподілу виплат ПАТ "Криворізька теплоцентраль".

Оспорюване рішення суду порушує право відповідача на власність, адже опосередковано покладає на AT «Криворізька теплоцентраль», додатковий обов'язок по сплаті ПДФО та військового збору. Адже, для уникнення штрафних санкцій від органів фіскальної служби, AT «Криворізька теплоцентраль», вимушено порушувати порядок нарахування та утримання податку на доходи фізичних осіб, застосовуючи підвищуючий коефіцієнт, сплачувати податки за власний рахунок.

Позивачем не надано суду та відповідачу будь-яких уточнюючих заяв, обґрунтувань, що підтверджували би період затримки розрахунку при звільненні.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач вважає судове рішення законним, обґрунтованим та ухваленим з дослідженням всіх належних доказів та з правильним застосуванням норм матеріального права, без порушення норм процесуального права, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Позивач зазначає, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Позивач вважає безпідставним посилання скаржника на обов'язок роботодавця щодо нарахування та утримання податків з сум визначених у рішенні, так як з моменту звільнення працівника АТ "Криворізька теплоцентраль" втрачає статус податкового агента відносно позивача.

30.01.2019 сторони не забезпечили в судове засідання явку повноважних представників, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що неявка представників сторін не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

30.01.2019 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, з вересня 2003 року ОСОБА_1 працювала на ПАТ "Криворізька теплоцентраль", з 27.12.2013 на посаді начальника служби охорони праці. Наказом № 254к від 17.10.2017 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за систематичне невиконання обов'язків, покладених трудовим договором, п.3 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2017 по справі №904/8541/17, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.03.2018, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" на користь ОСОБА_1 5 339 грн. 62 коп. - заробітної плат у вигляді ненарахованої та невиплаченої премії (за квітень - липень 2017 року), припинено провадження у справі в частині розгляду позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" на суму у розмірі 3 161,57 грн. (а/с 35-38, том 1).

Судовими рішеннями у справі №904/8541/17 встановлено, що в Колективному договорі укладеному між роботодавцем та колективом працівників на 2016-2018 роки затверджено Положення про преміювання працівників. Позивачу встановлено розмір премії на рівні 43% на посадовий оклад з урахуванням доплат і надбавок у разі наявності умов преміювання.

Також, судом було встановлено, що відповідач порушив вимоги діючого законодавства України щодо преміювання працівників.

На виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2017 у справі №904/8541/17, яке набрало законної сили 19.12.2017, був виданий наказ від 19.12.2017.

Зазначене рішення виконано відповідачем у повному обсязі - 30.03.2018.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу змісту наведених норм можна дійти висновку, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обчислення середньої заробітної плати для нарахування компенсації за час затримки працівникові всіх належних йому сум, проводиться у відповідності до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, виходячи з виплати за останній 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Нарахування виплат провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарі) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абз. 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995).

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підстава ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доводе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як вбачається з розрахункового листа позивача та довідки, наданої відповідачем за серпень 2017 року ОСОБА_1 було отримано 4708,95 грн., за вересень 2017 року - 11 383,34 грн.

Отже, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 699,66 грн. (4708,95 грн.+ 11383,34 грн./ 23).

У даному випадку позивачем заявлено до стягнення середній заробіток за затримку розрахунку за період з 18.10.2017 по 30.03.2018 у розмірі 76 380,00 грн. (699,66 грн. х 114 робочих днів).

Колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов передчасного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку за період з 18.10.2017 по 30.03.2018 у розмірі 76 380,00 грн., враховуючи наступне.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2018 у справі №904/9478/17, залишеним, у відповідній частині, без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.01.2019, зокрема, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8 040,00 грн. за період з 18.10.2017 по 02.11.2017.

Зазначені судові рішення обґрунтовані посиланням на ст.235 КЗпП України, якою передбачено стягнення середнього заробітку у разі незаконного звільнення за час вимушеного прогулу.

Аналіз положень частини 1 статті 117 та статті 235 КЗпП України дозволяє зробити висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні не можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку, як за статтею 117 КЗПП України, так за статтею 235 КЗпП України, тобто стягнення середньому заробітку у подвійному розмірі, оскільки порушення працедавця єдине, носить триваючий характер, а тому не може мати наслідком подвійного застосування майнової відповідальності щодо порушника. Також, подвійна виплата середнього заробітку поновленому на роботі працівнику буде не співмірною з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом України у постанові від 18.01.2017 у справі №6-2912цс16.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що у даному випадку підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку за період з 03.11.2017 по 30.03.2018 у розмірі 71 365,32 грн. (699,66 грн. х 102 робочих дні).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Приймаючи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору, а тому, з урахуванням приписів ст.129 ГПК України, судовий збір стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 300,00 грн. за розгляд справи судом першої інстанції, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Статтею 16 ГПК України передбачено право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.126 ГПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем було документально доведено, що нею було понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, додаткову угоду № 1 від 04.04.2018, акт про приймання-передачі наданих послуг від 13.04.2018, квитанцію до прибуткового касового ордера від 13.04.2018 на суму 2 100,00 грн., акт про прийняття-передачі наданих послуг від 09.07.2018, квитанцію до прибуткового касового ордера від 09.07.2018 на суму 2 200,00 грн.

Колегія суддів вважає, що витрати, понесені позивачем на оплату послуг з відрядження адвоката у розмірі 800,00 грн. задоволенню не підлягають, оскільки адвокатом не було подано відповідних доказів, які підтверджували б здійснення цих витрат. Отже, підлягають задоволенню понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500,00 грн. за розгляд справи судом першої інстанції, колегія суддів враховує таке.

Колегія суддів також приймає до уваги, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.03.2017 порушено провадження у справі № 904/128/17 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль".

Відповідно до п.8 ч.1 ст.20 ГПК України суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі спори з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство.

Приписами ч.9 ст.30 ГПК України передбачено виключну підсудність справ у спорах з майновими вимогами до боржника господарському суду за місцезнаходженням боржника.

Отже, розгляд спорів з майновими вимогами до суб'єкта господарювання, який перебуває в процедурі банкрутства, та визначений позивачем в статусі відповідача у такому спорі, законодавцем було віднесено до підсудності господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, оскільки результат розгляду вимог майнового характеру до відповідача-боржника може мати наслідком зменшення його активів, збільшення кредиторської заборгованості та зачіпати права та інтереси кредиторів боржника, вимоги яких визнано судом та включено до реєстру.

Водночас, на час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції провадження у справі №904/128/17 про банкрутство ПАТ "Криворізька теплоцентраль" закрито ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2018.

Таким чином, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості скасувати рішення суду першої інстанції та направити матеріали справи для розгляду в межах справи №904/128/17 про банкрутство ПАТ "Криворізька теплоцентраль".

При цьому колегія суддів враховує, що за змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Частиною 1 статті 3 ГПК України встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення. У справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

З урахуванням наведеного, судом апеляційної інстанції переглянуто позовну заяву ОСОБА_1 по суті та надано правову оцінку обґрунтованості заявленим вимогам.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на те, що оспорюване рішення опосередковано покладає на AT «Криворізька теплоцентраль» додатковий обов'язок по сплаті ПДФО та військового збору.

Так, статтею 164 Податкового кодексу України визначені доходи , що входять до бази оподаткування.

Згідно п.п.164.2.1 п.164.2 ст.164 ПК України до загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податку включаються: доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Поняття "заробітна плата" визначено у ст.94 КЗпП України - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган сплачує працівникові за виконану роботу.

Разом з цим, статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність власника або уповноваженого ним органу за затримку розрахунку при звільнені, що має іншу правову природу виникнення ніж заробітна плата, у зв'язку з чим у відповідача відсутній обов'язок зі сплати ПДФО та військового збору.

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що є підставою для зміни рішення та часткового задоволення апеляційної скарги.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених під час розгляду апеляційної скарги у розмірі 3300,00 грн., колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення цих вимог, у зв'язку з відсутністю доказів в підтвердження понесених адвокатом витрат на відрядження у розмірі 800,00 грн.

Керуючись ст.ст.269,275,277,281-283 ГПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2018 у справі №904/1799/18 змінити, виклавши в наступній редакції: "Позов задовольнити частково. Стягнути з Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" (50014, м.Кривий Ріг, вул.Електрична, 1; ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) середній заробіток за затримку розрахунку у розмірі 71 365,32 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 500,00 грн. Стягнути з Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" (50014, м.Кривий Ріг, вул.Електрична, 1; ) в доход Державного бюджету 1 745,61 грн. - судового збору. Видати накази після набрання рішенням законної сили".

Стягнути з Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" (50014, м.Кривий Ріг, вул.Електрична, 1; ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) витрати на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду апеляційної скарги в сумі 2 500,00 грн.

Доручити Господарському суду Дніпропетровської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Постанова складена у повному обсязі 08.02.2019.

Головуючий суддя В.О.Кузнецов

Судді О.В.Березкіна

І.О.Вечірко