ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.02.2019р. Справа №905/2261/18

за позовом ОСОБА_1 підприємства Компанія Вода Донбасу, м.Маріуполь в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства Компанія Вода Донбасу, м.Покровськ

до відповідача ОСОБА_1 підприємства Покровськводоканал, м.Покровськ

про стягнення заборгованості в сумі 22189256,41 грн.

Суддя Левшина Г.В.

при секретарі судового засідання Хохуля М.С.

Представники сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Комунальне підприємство Компанія Вода Донбасу, м.Маріуполь в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства Компанія Вода Донбасу, м.Покровськ, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 підприємства Покровськводоканал, м.Покровськ, про стягнення заборгованості в сумі 22189256,41 грн., у тому числі основний борг в сумі 19089977,64 грн., три проценти річних в сумі 229195,18 грн., інфляція в сумі 598839,00 грн., пеня в сумі 2271244,59 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору про надання послуг з централізованого водопостачання №1 від 22.12.2017р. в частині своєчасної оплати вартості наданих протягом січня 2018р. - жовтня 2018р. послуг.

Відповідач надав відзив на позовну заяву №012/1653 від 26.12.2018р., в якому заперечив проти розрахунку інфляційних нарахувань та трьох процентів річних позивача надавши власний контррозрахунок інфляційних нарахувань та трьох процентів річних.

16.01.2019р. на електронну адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив №03/02/45 від 16.01.2019р., згідно якої позивач не погоджується з відзивом відповідача посилаючись на ті обставини, що відповідач у своєму розрахунку інфляційної складової застосовує показання індексу інфляції за один місяць та не враховує стягнення боргу за жовтень 2018 року на суму 1929226,53 грн., на який позивачем нараховано три проценти річних за 14 календарних днів у сумі 2219,93 грн.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив:

22.12.2017р. між сторонами був підписаний договір №1 на послуги з централізованого питного водопостачання, за умовами якого позивач (виробник) зобовязався надавати відповідачу (споживач) послуги з централізованого питного водопостачання в обємах згідно помісячного графіку (п.2.3 договору), в межах технічних можливостей виробника, а споживач зобовязався своєчасно оплачувати послуги за встановленими тарифами у строк і на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п.2.1 договору виробник подає споживачеві питну воду протягом усього періоду дії договору, рівномірно, в межах узгоджених розрахункових обсягів, зазначених в п.2.3 цього договору.

Згідно п.2.2 договору зміни обумовленої договором кількості води, що подається у бік зменшення або збільшення, проводиться на підставі заявки споживача і оформляється додатковою угодою до даного договору, або обміном листами.

За приписом п.2.3 договору обсяг питної води по заявці споживача на 2018р. складає - 7913,400 тис. куб.м. на загальну суму 49474576,80 грн. з ПДВ.

Відповідно до п.4.6 договору споживач зобовязаний мати прилад обліку води для розрахунку з виробником за відпущену воду. Придбання та встановлення повірених приладів обліку здійснюється споживачем за власний рахунок, на підставі погодженого з виробником проекту вузла обліку води. Вузол обліку повинен розташовуватися на мережі споживача, як правило, на мережі балансової належності мереж виробника і споживача. Проектування вузлів обліку води виконується відповідно до вимог ДБН за технічними умовами (вихідними даними) виробника. Введення в експлуатацію вузла обліку та його реєстрація здійснюється представниками виробника на підставі погодженої технічної документації.

За умовами п.5.1 договору надані виробником у відповідності з цим договором послуги централізованого водопостачання споживач оплачує відповідно з тарифами, встановленими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 10.08.2017 №1014 «Про внесення змін до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 16 червня 2016 року №1141».

Тариф на момент укладання договору становить за 1 куб.м. води питної споживачам, які є субєктами господарювання у сфері водопостачання 5,21 грн. (без ПДВ).

Згідно з п.5.2 договору орієнтована сума договору на дату його укладання становить 41228814,00 грн., ПДВ 20% 8245762,80 грн., всього з ПДВ 49474576,80 грн.

Договір набуває чинності при досягненні сторонами згоди з усіх істотних умов і діє з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року включно.

Як встановлено, протягом січня 2018р.-жовтня 2018р. позивачем були надані відповідачу послуги з централізованого питного водопостачання

В підтвердження вказаних обставин позивачем до матеріалів справи надано акти зняття показань електронного приладу обліку води від 25.01.2018р., 22.02.2018р., 25.03.2018р., 24.04.2018р., 25.05.2018р., 24.06.2018р., 25.07.2018р., 25.08.2018р., 24.09.2018р., 25.10.2018р., які були підписані сторонами без будь-яких зауважень або заперечень.

Відповідно до рахунків-фактури №7/5307 від 25.01.2018р. на суму 3703684,80 грн., №7/5339 від 22.02.2018р. на суму 3275191,48 грн., №7/5382 від 25.03.2018р. на суму 3599832,83 грн., №7/5420 від 24.04.2018р. на суму 3601051,97 грн., №7/5456 від 25.05.2018р. на суму 4054709,59 грн., №7/5493 від 24.06.2018р. на суму 4494550,30 грн., №7/5534 від 25.07.2018р. на суму 4350466,70 грн., №7/5576 від 25.08.2018р. на суму 3776157,98 грн., №7/5617 від 24.09.2018р. на суму 4057716,80 грн., №7/5660 від 25.10.2018р. на суму 3858453,06 грн. вартість наданих позивачем відповідачу послуг по централізованому питному водопостачанню становить 19089977,64 грн. з урахуванням часткового погашення заборгованості з боку відповідача.

Відповідачем факт отримання від позивача послуг водопостачання на вказану суму не спростований.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Таким чином, в силу ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України між сторонами виникли зобов'язальні відносини на підставі укладеного договору про надання послуг.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Споживач згідно заявленого обсягу води на поточний місяць, самостійно здійснює платежі за діючим тарифам в такі строки:

- до початку поточного місяця в розмірі 1/3 заявленого місячного обєму за першу декаду;

- до 10 числа поточного місяця в розмірі 1/3 заявленого місячного обєму за другу декаду;

- до 20 числа поточного місяця в розмірі 1/3 заявленого обєму за третю декаду (п.5.4 договору).

Остаточний розрахунок за надані послуги за минулий місяць споживач здійснює самостійно, на підставі підписаного сторонами акту в одержанні води платіжним дорученням, з урахуванням поточних оплат, термін до 1-го числа місяця наступного за звітним (п.5.5 договору).

Згідно з частинами першою, другою статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до частини першої статті 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Частина 2 цієї статті передбачає, що термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Статтею 254 Цивільного кодексу України встановлено, що строк, визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку (частина перша статті 255 ЦК України).

Терміни виконання відповідачем свого обовязку зі сплати вартості наданих позивачем послуг, узгоджені сторонами у договорі, повязані з настанням певного числа місяця наступного за звітним, шляхом зазначення в них прийменника «до», який в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь.

Згідно із частиною першою статті 3 Європейської конвенції про обчислення строків від 16.05.1972 року строки, обчислені у днях, тижнях, місяцях і роках починаються опівночі dies a quo і спливають опівночі dies ad quem.

За змістом статті 2 цієї Конвенції термін «dies a quo» означає день, з якого починається відлік строку, а термін «dies ad quem» означає день, у який цей строк спливає.

Відповідно до частини другої статті 4 Конвенції якщо строк обчислено у місяцях або роках, день dies ad quem є днем останнього місяця чи останнього року, дата якого відповідає dies a quo, або у разі відсутності відповідної дати - останнім днем останнього місяця.

Дана позиція суду аналогічна висновкам Верховного суду, наведеним у постановах у справах №803/350/17, №815/4720/16, №815/1298/17, №803/1387/17, №814/4170/15.

З урахуванням наведеного, за висновками суду, враховуючи святкові та вихідні дні, згідно вимог ст.254 Цивільного кодексу України відповідач мав сплатити вартість послуг, отриманих від позивача за січень 2018р. в строк до 01.02.2018р., за лютий 2018р. в строк до 01.03.2018р., за березень 2018р. в строк до 02.04.2018р., за квітень 2018р. до 02.05.2015р., за травень 2018р. в строк до 01.06.2018р., за червень 2018р. в строк до 02.07.2018р., за липень 2018р. в строк до 01.08.2018р., за серпень 2018р. в строк до 03.09.2018р., за вересень 2018р. в строк до 01.10.2018р., за жовтень 2018р. в строк до 01.11.2018р. включно.

За висновками суду, свої зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів за надані послуги за договором №1 від 22.12.2017р. на суму 19089977,64 грн. всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідач не виконав.

Відповідачем наявність заборгованості перед позивачем в сумі 19089977,64 грн. не заперечується.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За приписом ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п.7.2 договору у разі не своєчасної оплати послуг водопостачання (пункту 5.4 та 5.5 договору) споживач повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який оплачується пеня.

Позивачем на підставі п.7.2 договору нараховано та предявлено до стягнення пеню в сумі 2271244,59 грн. за період з 02.02.2018р. по 15.11.2018р. за кожним рахунком-фактури окремо, зокрема:

- за рахунком-фактурою №7/5307 від 25.01.2018р. на суму 1851842,40 грн. за період з 02.02.2017р. по 02.07.2018р. в сумі 312172,49 грн.;

- за рахунком-фактурою №7/5339 від 22.02.2018р. на суму 1505121,82 грн. за період з 02.03.2018р. по 30.08.2018р. в сумі 257188,59 грн.;

- за рахунком-фактурою №7/5382 від 25.03.2018р. на суму 1659308,95 грн. за період з 02.04.2018р. по 29.09.2018р. в сумі 286035,99 грн.;

- за рахунком-фактурою №7/5420 від 24.04.2018р. на суму 1777677,26 грн. за період з 02.05.2018р. по 30.10.2018р. в сумі 309363,13 грн.;

- за рахунком-фактурою №7/5456 від 25.05.2018р. на суму 2027354,79 грн. за період з 02.06.2018р. по 15.11.2018р. в сумі 326264,03 грн.;

- за рахунком-фактурою №7/5493 від 24.06.2018р. на суму 2247275,15 грн. за період з 02.07.2018р. по 15.11.2018р. в сумі 298855,90 грн.;

- за рахунком-фактурою №7/5534 від 25.07.2018р. на суму 2175233,35 грн. за період з 02.08.2018р. по 15.11.2018р. в сумі 225270,22 грн.;

- за рахунком-фактурою №7/5576 від 25.08.2018р. на суму 1888078,99 грн. за період з 02.09.2018р. по 15.11.2018р. в сумі 139407,25 грн.;

- за рахунком-фактурою №7/5617 від 24.09.2018р. на суму 2028858,40 грн. за період з 02.10.2018р. по 15.11.2018р. в сумі 90047,84 грн.

- за рахунком-фактурою №7/5660 від 25.10.2018р. на суму 1929226,53 грн. за період з 02.11.2018р. по 15.11.2018р. в сумі 26639,15 грн.

Перевіривши, здійснений позивачем розрахунок пені, суд визнає його невірним, у зв'язку з невірним визначенням днів прострочення за рахунком-фактурою №7/5307 від 25.01.2018р. на суму 1851842,40 грн. за період з 02.02.2017р. по 02.07.2018р. 182 днів, замість вірних 151 днів та, відповідно, нарахуванням пені на більшу кількість днів. Крім цього, за висновками суду, позивачем невірно визначено останній день строку виконання відповідачем своїх зобовязань без врахування вимог ст.254 Цивільного кодексу України, внаслідок чого також невірним є й початок перебігу нарахування штрафних санкцій.

Як наслідок, за результатами проведеного судом перерахунку пені стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня в сумі 2207792,86 грн. за період з 02.02.2017р. по 15.11.2018р., а решта вимог про стягнення пені є неправомірною.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України за період з 02.02.2018р. по 15.11.2018р. нараховано та предявлено до стягнення інфляцію в сумі 598839,00 грн. та три проценти річних в сумі 229195,18 грн. за період з 02.02.2018р. по 15.11.2018р. за кожним рахунком-фактури окремо.

За висновками суду, при розрахунку трьох процентів річних позивачем припущено ті самі помилки, що й при нарахуванні пені, зокрема, щодо початку перебігу нарахування трьох процентів річних. Таким чином, за розрахунком суду, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають три проценти річних в сумі 228417,61 грн. за період з 02.02.2018р. по 15.11.2018р.

Щодо представленого позивачем розрахунку інфляційних витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до вищенаведеного, розрахунок інфляційних витрат розраховується починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому платіж мав бути здійснений.

Таким чином, враховуючи висновки суду щодо строку проведення відповідачем розрахунків, нарахування позивачем інфляції за лютий 2018р. на суму 1851842,40 грн., за березень 2018р. на суму 1505121,82 грн., за квітень на суму 1659308,95 грн., за травень 2018р. на суму 1777677,26 грн., за червень 2018р. на суму 2027354,79 грн., за липень 2018р. на суму 2247275,15 грн., за серпень 2018р. на суму 2175233,35 грн., за вересень 2018р. на суму 1888078,99 грн., за жовтень 2018р. на суму 2028858,40 грн. є невірним.

Разом з тим, розрахунок інфляційних втрат за рахунками-фактурами №7/5493 від 24.06.2018р., №7/5534 від 25.07.2018р. є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення, а тому підлягає задоволенню у розмірі, визначеному позивачем на підставі ч.2 ст.237 Господарського процесуального кодексу України.

В свою чергу, перевіривши наданий відповідачем конррозрахунок інфляційних втрат наданий позивачем до відзиву на позовну заяву, суд вважає його не вірним, у звязку з наявністю арифметичних помилок та невірним нарахуванням інфляційних втрат за жовтень 2018р. за послуги з водопостачання за жовтень 2018р.

Як наслідок, за результатами проведеного судом перерахунку інфляції стягненню з відповідача на користь позивача підлягає інфляція в сумі 480767,42 грн. за період з березня 2018р. по жовтень 2018р., а решта вимог щодо стягнення інфляції в сумі 118071,58 грн. є неправомірною.

За таких обставин, враховуючи, що позов доведений позивачем та обґрунтований матеріалами справи, проте, в частині вимог про стягнення пені в сумі 63451,73 грн., трьох процентів річних в сумі 777,57 грн. та інфляції в сумі 118071,58 грн. є неправомірним, виходячи з того, що заперечення відповідача проти позову є недоведеними, позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню в сумі 22006955,53 грн., у тому числі основний борг в сумі 19089977,64 грн., пеня в сумі 2207792,86 грн., три проценти річних в сумі 228417,61 грн. та інфляція в сумі 480767,42 грн.

Судовий збір підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.13, 46, 74, 76, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 підприємства Компанія Вода Донбасу, м.Маріуполь в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства Компанія Вода Донбасу, м.Покровськ до ОСОБА_1 підприємства Покровськводоканал, м.Покровськ про стягнення заборгованості в сумі 22189256,41 грн., у тому числі основний борг в сумі 19089977,64 грн., три проценти річних в сумі 229195,18 грн., інфляція в сумі 598839,00 грн., пеня в сумі 2271244,59 грн., задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 підприємства Покровськводоканал (85300, Донецька обл., м.Покровськ, вул.Шевченко, буд.90, ) на користь ОСОБА_1 підприємства Компанія Вода Донбасу (87547, Донецька обл., м.Маріуполь, вул.Карла Лібкнехта, 177а, ) в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства Компанія Вода Донбасу (85307, Донецька обл., м.Покровськ, вул. Захисників України, 11, п/р №6245 в Філії - Донецьке обласне управління АТ Ощадбанк м, Краматорськ, МФО 335106, ) основний борг в сумі 19089977,64 грн., пеню в сумі 2207792,86 грн., три проценти річних в сумі 228417,61 грн. та інфляцію в сумі 480767,42 грн., всього заборгованість в сумі 22006955,53 грн., судовий збір в сумі 330109,57 грн.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення підписано 05.02.2019р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина