РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.01.2019Справа № 910/10697/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., за участю секретаря судового засідання Зарудньої О.О., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" (03039, м. Київ, пр. Валерія Лобановського (проспект Червонозоряний), будинок 119; ідентифікаційний код 30520292)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" (03039, м. Київ, пр. Валерія Лобановського (проспект Червонозоряний), будинок 119; ідентифікаційний код 38515227)

про стягнення 266158,96 грн.

та за зустрічною позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" (03039, м. Київ, пр. Валерія Лобановського (проспект Червонозоряний), будинок 119; ідентифікаційний код 38515227)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" (03039, м. Київ, пр. Валерія Лобановського (проспект Червонозоряний), будинок 119; ідентифікаційний код 30520292)

про визнання пункту договору оренди нерухомого майна недійсним та стягнення коштів

Представники сторін:

від позивача: Опалачко В.О. - представник, Нікітін А.С. - представник

від відповідача: Шепеляк С.В. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

10.08.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" про стягнення 266158,96 грн., з яких 248931,52 грн. основного боргу, 15018,52 грн. пені, 1000,00 грн. штрафу та 1308,92 грн. 3% річних.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 не у повному сплатив орендну плату за червень 2018 року, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у сумі 248831,52 грн. Крім того, у зв'язку з простроченням сплати відповідачем орендної плати позивачем заявлено до стягнення з відповідача 15018,52 грн. пені, 1000,00 грн. штрафу та 1308,92 грн. 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.08.2018 відкрито провадження у справі №910/10697/18, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 19.09.2018; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

07.09.2018 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав на те, що, по суті, забезпечувальний платіж є орендною платою за останній місяць оренди - червень 2018 року, який був сплачений відповідачем на умовах Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 у повному обсязі, у зв'язку з чим, за твердженням відповідача, він у повному обсязі виконав свій обов'язок щодо сплати орендної плати за останній місяць оренди.

Також, відповідач вказав на те, що вимога позивача про одночасне стягнення з відповідача пені та штрафу за порушення строку сплати орендної плати не відповідає нормам ст. 61 Конституції України (ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення).

Крім того, відповідач заперечив щодо стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивачем не надано доказів понесення таких витрат.

11.09.2018 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач, зокрема, зазначив, що сторони умовами Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 погодили одночасне право позивача на стягнення з відповідача як пені, так і штрафу, з огляду на що позовні вимоги у вказаній частині є правомірними.

07.09.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" про визнання недійсним підпункту (vi) пункту 5.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" безпідставно одержані кошти у розмірі 255916,27 грн.

У підпункті (vi) пункту 5.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 зазначено, що окрім цього орендар зобов'язується сплатити орендодавцю компенсацію втрат у мережах та витрат на технічне обслуговування мереж у розмірі 15% від загального обсягу спожитих комунальних послуг за звітний місяць до 15 числа місяця, наступного за звітним.

Як зазначило Товариство з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп", погоджуючи підпункт (vi) пункту 5.3. договору оренди орендодавець завідомо знав, що не буде нести вищевказані витрати. Натомість, додаткові 15% від вартості спожитих орендарем комунальних послуг фактично є націнкою орендодавця та спрямовані не на компенсацію витрат орендодавця, а на забезпечення додаткового прибутку від здачі об'єкта оренди.

Також, позивач за зустрічним позовом вказав, про те, що від місця встановлення внутрішніх засобів обліку відповідальність за обслуговування мережі водопостачання несе орендар (пункт 8.1.6. договору оренди), орендодавець безпідставно виставляв та виставляє орендареві рахунки, в які включав витрати з компенсації втрат в мережах водопостачання та витрати з обслуговування мереж водопостачання, які на справді не ніс і не міг нести.

Відтак, на переконання Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" підпункт (vi) пункту 5.3. договору оренди був погоджений сторонами без мети настання реальних правових наслідків, що ним обумовлені. Орендодавець завідомо не мав на меті нести витрати щодо компенсації втрат в мережах водопостачання та витрати з обслуговування мереж водопостачання об'єкту оренди. Натомість, додаткові 15% від вартості спожитих орендарем комунальних послуг фактично є націнкою орендодавця та спрямовані не на компенсацію витрат орендодавця, а на забезпечення додаткового прибутку від здачі об'єкта оренди.

Таким чином, на переконання позивача за зустрічним позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" зобов'язане повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" безпідставно набуті кошти у вигляду компенсації витрат зазначених в підпункті (vi) пункту 5.3., а саме за період з 01.10.2015 по 31.12.2017 в розмірі 255916, 27 грн., оскільки у разі визнання недійсним зобов'язання кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням (ст. 208 Господарського кодексу України).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2018 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" про визнання пункту договору оренди нерухомого майна недійсним та стягнення коштів залишено без руху, Товариству з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" встановлено п'ятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків шляхом подання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи та підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

17.09.2018 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" надійшло клопотання про витребування доказів, в якому позивач за зустрічним позовом просив суд витребувати у відповідача за зустрічним позовом докази понесених витрат щодо втрат в електромережах та мережах водопостачання та витрат на технічне обслуговування таких мереж об'єкта оренди за період з дати укладення договору оренди по теперішній час.

19.09.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла заява від Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" про усунення недоліків зустрічної позовної заяви, в якій зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи та підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

У підготовчому засіданні 19.09.2018 оголошено перерву до 10.10.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2018 прийнято зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" про визнання пункту договору оренди нерухомого майна недійсним та стягнення коштів у справі № 910/10697/18 до провадження; розгляд зустрічного позову спільно з первісним позовом призначено на 10.10.2018; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

21.09.2018 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" надійшли заперечення на відповідь на відзив, які долучена судом до матеріалі справи.

03.10.2018 до Господарського суду міста Києва від відповідача (позивача за первісним позовом) надійшов відзив на позовну заяву, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" вказало на безпідставність тверджень позивача (відповідача за первісним позовом), оскільки протягом 2016 - 2018 років для нормального функціонування енергосистеми як позивача, так і відповідача здійснювались реконструкції мереж 0,4 кВт офісних приміщень, випробування електроустаткування та вимірювання електричних мереж, ремонті роботи кабелю та муфти 10 кВт, заміна лічильників споживання, переатестація персоналу, інше, що підтверджується долученими до відзиву документами: копіями рахунків, договорів, актів приймання виконаних робіт.

У підготовчому засіданні 10.10.2018 судом було розглянуто подане Товариством з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" 17.09.2018 клопотання про витребування доказів та відмовлено в його задоволенні у зв'язку з необґрунтованістю, про що зазначено в ухвалі від 10.10.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 закрито підготовче провадження у справі №910/10697/18, справу призначено до судового розгляду по суті на 21.11.2018.

18.10.2018 до Господарського суду міста Києва від позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказав на те, що укладаючи Договір оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 сторони не дотримали вимог ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України так як зміст підпункту (vi) пункту 5.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 не відповідає жодному із типових договорів, не відповідає типовому договору про технічне забезпечення електропостачання, а розмір технологічних витрат електричної енергії був визначений з порушенням ПКЕЕ та без погодження з електропередавальною організацією.

У судовому засіданні 21.11.2018 судом оголошено перерву до 07.12.2018.

У судовому засіданні 07.12.2018 судом оголошено перерву до 14.12.2018.

Судове засідання, призначене на 14.12.2018, не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Баранова Д.О. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2018 судове засідання у справі №910/10697/18 призначено на 18.01.2019.

У судовому засіданні 18.01.2019 представники позивача (відповідача за зустрічним позовом) надали усні пояснення по справі, первісний позов підтримали у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечили.

Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) у судовому засіданні 18.01.2019 надав усні пояснення по суті спору, проти задоволення первісного позову заперечив, зустрічний позов підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні 18.01.2019 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Заслухавши усні пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд

ВСТАНОВИВ:

07.03.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" (орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна №580, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає від орендодавця в тимчасове платне користування приміщення загальною площею 6514,3 кв.м., яке знаходиться на 1 поверсі будівлі літера «А» за адресою: м. Київ, проспект Червонозоряний, буд. 119, та зобов'язується сплачувати орендодавцю плату за користування ним в строки та на умовах, встановлених цим договором.

Відповідно до п. 3.1 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 строк оренди приміщень становить 64 календарних місяці, тобто до 30 червня 2018 року.

Договором № 8 від 19.06.2018 до Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 сторони погодили, що приміщення передається в оренду на термін до 31.12.2019 включно.

У п. 4.1 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 сторони погодили, що з моменту підписання даного договору та до 31.05.2013 орендна ставка складає 0,01 грн, не враховуючи ПДВ, за оренду одного квадратного метра протягом одного календарного місяця. Орендна ставка за договором в період з 1 червня 2013 року по 31 грудня 20132 року становить 31 грн 17 коп., не враховуючи ПДВ, за оренду 1 квадратного метра протягом одного календарного місяця.

Розмір орендної плати за кожний 1 поточний місяць в період з 1 червня 2013 року по 31 грудня 2013 року розраховується в результаті множення нижчевказаних показників за наступною формулою: Орендна плата = OC*S, де ОС - орендна ставка в період з 01 червня 2013 року по 31 грудня 2013 року; S - фактично передана площа приміщення за актом приймання-передавання.

Відповідно до п. 4.2 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 орендна ставка в період з 01 січня 2014 року до 30 червня 2018 року становить 32 грн. 77 коп., не враховуючи ПДВ, за оренду 1 кв.м. протягом одного календарного місяця.

Розмір орендної плати за кожний 1 поточний місяць, починаючи з 01 січня 2014 року, розраховується в результаті множення нижчевказаних показників за наступною формулою:

Орендна плата = ОС * S * K, де

ОС - орендна ставка в період з 01.01.2014 по 30.06.2018;

К - коефіцієнт,

S - фактично передана площа приміщення за актом приймання-передавання.

Відповідно до п. 4.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 орендні платежі здійснюються орендарем авансом за один місяць щомісячно до 5 числа місяця, за який здійснюється платіж, відповідно до рахунків, які надаються орендодавцем орендарю.

Першу сплату орендних платежів орендар здійснює до 13.03.2013 згідно з п. 4.1.

Для уникнення будь-яких сумнівів сторони погоджуються, що ненадання орендодавцем рахунку щодо сплати орендарем платежів, не звільняє орендаря від самостійного розрахунку та сплати платежів у розмірі, спосіб та строк, як передбачено цим договором.

Згідно з п. 4.5 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 з метою уникнення будь-яких непорозумінь, розмір орендних платежів, забезпечувальної суми та будь-яких інших платежів, що підлягають сплаті за цим договором, вказуються без урахування податку на додану вартість, який сплачується орендарем орендодавцю одночасно з таким платежами.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний договір за своєю правовою природою є договором оренди (найму).

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Судом встановлено, що за актом приймання-передачі приміщення від 07.03.2013 позивач за первісним позовом передав у строкове платне користування відповідачу частину об'єкта оренди площею 1728 кв.м., за актом приймання-передачі від 26.03.2013 - частину об'єкта оренди площею 350 кв.м., за актом приймання-передачі від 01.04.2013 - частину об'єкта оренди площею 59 кв.м., за актом приймання-передачі від 22.04.2013 - частину об'єкта оренди площею 280 кв.м., за актом приймання-передачі від 17.05.2013 - частину об'єкта оренди площею 1008 кв.м., за актом приймання-передачі від 21.05.2013 - частину об'єкта оренди площею 19 кв.м., за актом приймання-передачі від 25.05.2013 - частину об'єкта оренди площею 1008 кв.м., за актом приймання-передачі від 27.05.2013 - частину об'єкта оренди площею 1008 кв.м, за актом приймання-передачі від 01.06.2013 - частину об'єкта оренди площею 165 кв.м., за актом приймання-передачі від 14.06.2013 - частину об'єкта оренди площею 739,2 кв.м., за актом приймання-передачі від 01.07.2013 - частину об'єкта оренди площею 36,0 кв.м., за актом приймання-передачі від 02.07.2013 - частину об'єкта оренди площею 114,1 кв.м., що разом становить 6514,3 кв.м.

Копії вказаних актів приймання-передачі долучені позивачем за первісним позовом до позовної заяви, акти підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб позивача і відповідача.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" належним чином та у повному обсязі виконало свої зобов'язання за Договором оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 в частині передачі об'єкта оренди Товариству з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп".

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Як встановлено судом, сторони погодили, що з моменту підписання даного договору та до 31.05.2013 орендна ставка складає 0,01 грн за 1 кв.м.; в період з 1 червня 2013 року по 31 грудня 2013 року - 31 грн 17 коп. за 1 кв.м. (п. 4.1 договору оренди); орендна ставка в період з 01 січня 2014 року до 30 червня 2018 року становить 32 грн. 77 коп. за 1 кв.м. (п. 4.2 договору оренди).

Судом встановлено, що Договором № 7 від 31.01.2018 про внесення змін до Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 сторони дійшли згоди змінити розмір орендної плати, вказавши, що орендна плата за лютий 2018 року становить 505000,00 грн. разом з ПДВ, за березень 2018 року - 505000,00 грн. разом з ПДВ, за квітень 2018 року - 505000,00 грн. разом з ПДВ, за травень 2018 року - 505000,00 грн. разом з ПДВ, за червень 2018 року - 505000,00 грн. разом з ПДВ.

Спір у справі (первісний позов) виник у зв'язку з тим, що за твердженням позивача за первісним позовом, відповідачем не у повному обсязі було сплачено орендну плату за червень 2018 року.

Так, як зазначив позивач за первісним позовом, розмір орендної плати за червень 2018 року становив 505000,00 грн. При цьому, відповідачем було сплачено позивачу забезпечувальний платіж (п. 4.4 договору) у сумі 256168,48 грн., який було враховано позивачем за первісним позовом в рахунок оплати орендної плати за червень 2018 року як останній місяць оренди, з огляду на що відповідач зобов'язаний був доплатити позивачу орендну плату у розмірі 248831,52 грн. (505000,00 грн - 256168,48 грн).

З огляду на те, що відповідач за первісним позовом не сплатив у повному обсязі орендну плату за червень 2018 року, звертаючись з даним позовом до суду позивач за первісним позовом просить суд стягнути з відповідача заборгованість зі сплати орендної плати за червень 2018 року у сумі 248831,52 грн. (505000,00 грн - 256168,48 грн).

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що наявними в матеріалах справи доказами, а саме актами приймання-передачі до Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 підтверджується факт передачі в оренду позивачем за первісним позовом об'єкта оренди відповідачу (Товариству з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп").

При цьому, зважаючи на те, що предметом позову є стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за червень 2018 року, підлягають встановленню обставини користування відповідачем за первісним позовом об'єктом оренди у спірному періоді.

Так, відповідачем не надано будь-яких заперечень щодо фактичного користування у червні 2018 року ним приміщеннями, переданими в оренду за Договором оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013.

При цьому, матеріали справи не містять доказів (зокрема, актів приймання-повернення приміщення/частини приміщення) повернення з оренди орендованих відповідачем за первісним позовом приміщень у спірному періоді (червні 2018 року).

Крім того, судом встановлено, що 19.06.2018 сторони уклали Договір № 8 до Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013, яким, в тому числі, продовжили строк оренди, зазначивши, що приміщення передається в оренду на термін до 31.12.2019 включно.

Таким чином, оскільки відповідач за первісним позовом фактично користувався об'єктом оренди за Договором оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 у червні 2018 року (що не заперечувалося відповідачем за первісним позовом), він зобов'язаний сплатити орендну плату за червень 2018 року у розмірі та строки, встановлені умовами вказаного договору оренди.

Як встановлено судом, відповідно до Договору № 7 від 31.01.2018 сторони погодили, що орендна плата за червень 2018 року становить 505000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 4.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 орендні платежі здійснюються орендарем авансом за один місяць щомісячно до 5 числа місяця, за який здійснюється платіж, відповідно до рахунків, які надаються орендодавцем орендарю.

Таким чином, відповідач за первісним позовом зобов'язаний був сплатити орендну плату за червень 2018 року у розмірі 505000,00 грн. у строк до 05.06.2018 включно.

Суд зазначає, що обов'язок з доведення належними та допустимими доказами факту здійснення оплат (орендної плати) покладається на орендаря (відповідача за первісним позовом).

Втім, жодних доказів, які б підтверджували здійснення відповідачем за первісним позовом будь-яких оплат за Договором оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 Товариством обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" суду не надано (копій платіжних доручень, банківських виписок, тощо).

Тобто, відповідачем не надано суду доказів сплати ним орендної плати за червень 2018 року.

Водночас, у позовній заяві позивач за первісним позовом пояснив, що оскільки відповідачем було сплачено забезпечувальний платіж у сумі 256168,48 грн. та вказані грошові кошти були враховані позивачем за первісним позовом в рахунок сплати орендної плати за червень 2018 року, заборгованість відповідача складає 248831,52 грн. (505000,00 грн - 256168,48 грн).

У п. 4.4 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 сторони погодили, що протягом 5-ти робочих днів з дати підписання акту приймання-передачі приміщення або частини приміщення орендар зобов'язується сплати ти орендодавцю забезпечувальну суму, що визначається за наступною формулою: Забезпечувальна сума = ОС*S, де ОС - орендна ставка, вказана у п. 4.1 за період з 01.06.2013 по 31.12.2013; S - фактично передана орендарю від орендодавця площа приміщення за актом приймання-передавання. До 05.01.2014 орендар зобов'язаний збільшити забезпечувальну суму у розмірі, який розраховується за наступною формулою: Збільшення забезпечувальної суми = (OC2 - OC1)*S, де ОС1 - орендна ставка, вказана у п. 4.1 за період з 01.06.2013 по 31.12.2013; ОС2 - орендна ставка, вказана у п. 4.2 за період з 01.01.2014 по 30.06.2018; S - фактично передана площа приміщення за актом приймання-передавання.

У випадку виконання орендарем строку оренди, який передбачений у п. 3.1 даного договору, орендодавець зобов'язаний зарахувати забезпечувальну суму як орендну плату за останній місяць терміну дії договору.

З системного аналізу п. 4.4 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 вбачається, що сплачена орендарем забезпечувальна сума, по суті, враховується орендодавцем в оплату останнього місяця оренди.

При цьому, зважаючи на те, що останнім місяцем оренди є червень 2018 року (відповідно до умов Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013, без врахування Договору № 8 від 19.06.2018) та розмір орендної плати за червень 2018 року становить 505000,00 грн (відповідно до Договору № 7 від 31.01.2018), суд дійшов висновку, що у випадку, коли орендарем (відповідачем за первісним позовом) була сплачена забезпечувальна сума у меншому розмірі, ніж місячний розмір орендної плати за червень 2018 року, відповідач за первісним позовом у будь-якому випадку зобов'язаний сплатити орендну плату за червень 2018 року у розмірі, погодженому у договорі оренди (505000,00 грн.), доплативши позивачу (орендодавцю) решту грошових коштів - різницю між місячним розміром орендної плати та забезпечувальним платежем.

Наведеним висновком суду спростовуються твердження відповідача за первісним позовом, що сплачений ним забезпечувальний платіж у сумі 256168,48 грн. є сплатою орендної плати за червень 2018 року у повному обсязі (оскільки орендна плата за червень 2018 року становить 505000,00 грн., а сума сплаченого орендарем забезпечувального платежу зараховується в сплату орендної плати, а не дорівнює їй).

Доказів сплати забезпечувальної суми відповідачем за первісним позовом суду не надано.

Водночас, у позовній заяві позивач за первісним позовом вказав на те, що відповідачем було сплачено забезпечувальний платіж у розмірі 256168,48 грн.

Вказані твердження позивача за первісним позовом не заперечувались відповідачем.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що оскільки розмір орендної плати за червень 2018 року становить 505000,00 грн. та позивачем за первісним позовом було зараховано сплачену відповідачем забезпечувальну суму у розмірі 256168,48 грн. в рахунок сплати орендної плати за червень 2018 року, залишок орендної плати, яка підлягає сплаті відповідачем за первісним позовом, за червень 2018 року становить 248831,52 грн.

Станом на дату розгляду справи у суді відповідачем за первісним позовом не надано доказів сплати позивачу орендної плати за червень 2018 року у розмірі 248831,52 грн.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та розмір заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" за Договором оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 у сумі 248831,52 грн. (орендна плата за червень 2018 року) підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" орендної плати у розмірі 248831,52 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем за первісним позовом було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 15018,52 грн., нараховану за період з 06.06.2018 по 08.08.2018) та штраф розмірі 1000,00 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до п. 10.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 у разі прострочення сплати орендної плати, а також інших платежів, які передбачені до сплати даним договором, орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, від прострочених сум за кожний календарний день прострочення. Крім цього, в разі прострочення і порушення терміну, передбаченого п.п. 4.3, 4.6, 5.3 до орендаря застосовується штрафна санкція у розмірі 1000,00 грн.

Перевіривши надані позивачем за первісним позовом розрахунки пені та штрафу, суд дійшов висновку в їх обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" пені у розмірі 15018,52 грн. та штрафу у розмірі 1000,00 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що стосується заперечень відповідача за первісним позовом, що вимога позивача про одночасне стягнення з відповідача пені та штрафу за порушення строку сплати орендної плати не відповідає нормам ст. 61 Конституції України (ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення), суд зазначає, що діюче законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмеження передбачити в договорі одночасне стягнення пені та штрафу за порушення зобов'язань, що узгоджується з свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України.

До того ж одночасне стягнення штрафу і пені ні в якому разі не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки пеня та штраф є видами штрафних санкцій, а не відповідальністю одного виду. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір штрафних санкцій.

Також, позивачем за первісним позовом заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у сумі 1308,92 грн., нараховані за період з 06.06.2018 по 08.08.2018.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем за первісним позовом розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" 3% річних у розмірі 1308,92 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" у повному обсязі.

Що стосується зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" про визнання пункту договору оренди нерухомого майна недійсним та стягнення коштів, суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Так, 07.09.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" про визнання недійсним підпункту (vi) пункту 5.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" безпідставно одержані кошти у розмірі 255916,27 грн.

Відповідно до п. 5.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 сторони погодились встановити межі розподілу комунікацій між орендарем та орендодавцем. До таких комунікацій належать лінії електропостачання, водопостачання та лінії опалення, про що сторони складають акт погодження розмежування. Межею розподілу комунікацій є засоби внутрішнього обліку відповідних комунальних послуг, що будуть встановлені за кошти орендаря. Орендар та орендодавець мають право безперешкодного доступу до засобів обліку для зняття показів лічильників та у випадку необхідності повірки таких засобів внутрішнього обліку. 2-го числа місяця, а у випадку якщо цей день є вихідним днем, то в перший робочий день, уповноважені представники сторін фіксують покази лічильників засобів обліку, про що складається відповідний акт за підписом уповноважених представників. В даному акті зазначаються поточні покази, покази засобів обліку на 29-й день попереднього місяця та різниця цих значень. На підставі даного акту орендодавець зобов'язаний щомісячно до 10-го числа кожного місяця надати орендарю рахунок-фактуру для сплати фактично спожитих комунальних послуг за попередній місяць. При цьому орендодавець зобов'язаний розрахувати суму спожитих комунальних послуг виключно виходячи із тарифів, що встановлені компаніями-постачальниками. Орендар зобов'язаний сплачувати комунальні послуги до 15-го числа кожного місяця наступного за звітним.

У підпункті (vi) пункту 5.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 зазначено, що окрім цього орендар зобов'язується сплатити орендодавцю компенсацію втрат у мережах та витрат на технічне обслуговування мереж у розмірі 15% від загального обсягу спожитих комунальних послуг за звітний місяць до 15 числа місяця, наступного за звітним.

Як зазначило Товариство з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп", погоджуючи підпункт (vi) пункту 5.3. договору оренди орендодавець завідомо знав, що не буде нести вищевказані витрати. Натомість, додаткові 15% від вартості спожитих орендарем комунальних послуг фактично є націнкою орендодавця та спрямовані не на компенсацію витрат орендодавця, а на забезпечення додаткового прибутку від здачі об'єкта оренди.

Також, позивач за зустрічним позовом вказав, про те, що від місця встановлення внутрішніх засобів обліку відповідальність за обслуговування мережі водопостачання несе орендар (пункт 8.1.6. договору оренди), орендодавець безпідставно виставляв та виставляє орендареві рахунки, в які включав витрати з компенсації втрат в мережах водопостачання та витрати з обслуговування мереж водопостачання, які на справді не ніс і не міг нести.

Відтак, на переконання Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" підпункт (vi) пункту 5.3. договору оренди був погоджений сторонами без мети настання реальних правових наслідків, що ним обумовлені. Орендодавець завідомо не мав на меті нести витрати щодо компенсації втрат в мережах водопостачання та витрати з обслуговування мереж водопостачання об'єкту оренди. Натомість, додаткові 15% від вартості спожитих орендарем комунальних послуг фактично є націнкою орендодавця та спрямовані не на компенсацію витрат орендодавця, а на забезпечення додаткового прибутку від здачі об'єкта оренди.

Таким чином, на переконання позивача за зустрічним позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" зобов'язане повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" безпідставно набуті кошти у вигляду компенсації витрат зазначених в підпункті (vi) пункту 5.3., а саме за період з 01.10.2015 по 31.12.2017 в розмірі 255916, 27 грн., оскільки у разі визнання недійсним зобов'язання кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням (ст. 208 Господарського кодексу України).

18.10.2018 до Господарського суду міста Києва від позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказав на те, що укладаючи Договір оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 сторони не дотримали вимог ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України так як зміст підпункту (vi) пункту 5.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 не відповідає жодному із типових договорів, не відповідає типовому договору про технічне забезпечення електропостачання, а розмір технологічних витрат електричної енергії був визначений з порушенням ПКЕЕ та без погодження з електропередавальною організацією.

Таким чином (з урахуванням наведених позивачем за зустрічним позовом підстав позову, викладених у зустрічній позовній заяві), підставами для визнання недійсним спірного підпункту договору є недотримання ч. 1 та ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

У постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Водночас, позивачем за зустрічним позовом не доведено суду належними та допустимим доказами, що відповідач за зустрічним позовом, укладаючи підпункт (vi) пункту 5.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 заздалегідь мав намір, умисел його не виконувати, тобто мав інші цілі, ніж передбачені оспорюваним підпунктом, та відповідно воля відповідача за зустрічним позовом була іншою, ніж об'єктивне волевиявлення.

Більше того, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Суд зазначає, що позивачем за зустрічним позовом не доведено суду належними та допустимими доказами наявності ознак фіктивності підпункту vi пункту 5.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 з підстав, викладених позивачем у зустрічному позові.

Так, посилання позивача за зустрічним позовом на те, що орендодавець завідомо знав, що не буде нести вищевказані витрати (15% від вартості спожитих орендарем комунальних послуг) та вказані 15% фактично є націнкою орендодавця, яка спрямована не на компенсацію витрат орендодавця, а на забезпечення додаткового прибутку від здачі об'єкта оренди, не свідчать про фіктивність підпункті (vi) пункту 5.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013, так як не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а є лише припущеннями позивача за зустрічним позовом.

Посилання ж позивача за зустрічним позовом на те, що укладаючи Договір оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 сторони не дотримали вимог ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України так як зміст підпункту (vi) пункту 5.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 не відповідає жодному із типових договорів, не відповідає типовому договору про технічне забезпечення електропостачання, а розмір технологічних витрат електричної енергії був визначений з порушенням ПКЕЕ та без погодження з електропередавальною організацією, суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Суд зазначає, що підпункт (vi) пункту 5.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 (оспорювана частина договору) не є правочином щодо електропостачання (тощо) та не є будь-яким іншим правочином, зміст якого визначається на підставі типового договору з урахуванням ПКЕЕ та з погодженням з електропередавальною організацією.

Суд не вбачає підстав для висновку, що підпункт (vi) пункту 5.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, у зв'язку з чим відмовляє у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" про визнання недійсним підпункту (vi) пункту 5.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи висновок суду про відсутність підстав для визнання недійсним підпункту (vi) пункту 5.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013, суд дійшов висновку про відмову у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" в частині стягнення сплачених позивачем за зустрічним позовом грошових коштів (на виконання підпункту (vi) пункту 5.3 Договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013) у розмірі 255916,27 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" про визнання пункту договору оренди нерухомого майна недійсним та стягнення коштів.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

У позовній заяві позивачем за первісним позовом було заявлено про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн.

Так, відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивачем за первісним позовом долучено до позовної заяви копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2213/10, виданого на ім'я Оплачка В.О., копію посвідчення адвоката, ордер серії КС№410501, копію Договору про надання правової допомоги (адвокатських послуг) №0708/18-ГС від 07.08.2018, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" та адвокатом Оплачком В.О., відповідно до умов якого виконавець зобов'язується надати замовнику правову допомогу щодо стягнення заборгованості по орендній платі за червень 2018 року з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" та представництва інтересів замовника в якості позивача у Господарському суді міста Києва, а замовник зобов'язується оплатити такі послуги.

Відповідно до п. 4.1 та п. 4.2 Договору за надані послуги замовник сплачує виконавцю плату у розмірі 7000,00 грн. в наступному порядку: 5000,00 грн. - у вигляді авансу протягом 3-х банківських днів з дня підписання договору; 2000,00 грн. - протягом 3-х банківських днів з дати винесення рішення Господарським судом міста Києва.

Виходячи з аналізу ст. 126 Господарського процесуального кодексу України можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Витрати сторін, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених 129 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення абоіншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ч. 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно з ч. 5 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Суд зазначає, що позивачем за первісним позовом не надано разом з позовною заявою доказів понесення ним витрат на професійну правничу допомогу (такі докази були подані позивачем за первісним позовом разом з відповіддю на відзив на позовну заяву).

Однак, відповідно до ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 4 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Таким чином, оскільки позивачем за первісним позовом не подано докази понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката у строк, встановлений законом, - разом із позовною заявою, та позивачем за первісним позовом при поданні разом з відповіддю на відзив не було заявлено про поновлення пропущеного процесуального строку на подання доказів, суд дійшов висновку відмовити позивачу за первісним позовом у покладенні його витрат на професійну правничу допомогу адвоката на відповідача.

З огляду на задоволення первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" у повному обсязі судовий збір покладається на відповідача за первісним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп"; у зв'язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" судовий збір покладається на позивача на зустрічним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" про стягнення 266158,96 грн. - задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" (03039, м. Київ, пр. Валерія Лобановського (проспект Червонозоряний), будинок 119; ідентифікаційний код 38515227) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" (03039, м. Київ, пр. Валерія Лобановського (проспект Червонозоряний), будинок 119; ідентифікаційний код 30520292) заборгованість у розмірі 248831 (двісті сорок вісім тисяч вісімсот тридцять одна) грн 52 коп., пеню у розмірі 15018 (п'ятнадцять тисяч вісімнадцять) грн 52 коп., штраф у розмірі 1000 (одна тисяча) грн 00 коп., 3% річних у розмірі 1308 (одна тисяча триста вісім) грн 92 коп. та судовий збір у розмірі 3992 (три тисячі дев'ятсот дев'яносто дві) грн 39 коп.

3. В задоволенні стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.

4. У задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерео Плаза Груп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гута-Скло" про визнання пункту договору оренди нерухомого майна недійсним та стягнення коштів - відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 29.01.2019

Суддя Д.О. Баранов