ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2019 року Справа № 904/3942/18

м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 65, зал засідань 511

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Широбокової Л.П. (доповідач),

суддів Подобєда І.М., Орєшкіної Е.В.

секретар судового засідання Пінчук Є.С.

Учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ

представник: Крапівцева О.О., довіреність №4892-К-О від 12.11.2018, адвокат;

відповідач - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах", м. Дніпро

представник: Філімонова О.М., довіреність №б/н від 11.12.2018, адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2018 у справі №904/3942/18 (суддя Петренко Н.Е., повне рішення складено 16.11.2018)

у справі

про визнання недійсним п.11.2 додаткової угоди №3 від 08.11.2016 до договору страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду.

У серпні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про визнання недійсним п.11.1 додаткової угоди №3 від 08.11.2016 року до договору страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що додатковою угодою №3 зміни щодо терміну дії договору страхування майна не внесені, а п. 11.1 додаткової угоди в частині сплати страхових платежів за періоди після закінчення передбаченого цим договором строку дії суперечать таким загальним засадам цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність, розумність, не мають наслідком вчинення зобов'язань за договором страхування майна для відповідача, а отже є недійсними.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2018 у справі №904/3942/18 (суддя Петренко Н.Е.) у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення позову, оскільки підстави для визнання правочину фіктивним відсутні; Позивачем не доведено, що додаткова угода №3 від 08.11.2016 була укладена без вільного волевиявлення Позивача, не відповідала його внутрішній волі, що її зміст був невідомий Позивачу на момент підписання додаткової угоди, а також не доведено підписання додаткової угоди внаслідок введення Позивача в оману або наявності інших обставин, які обґрунтовують недобросовісність дій контрагента при укладенні такої додаткової угоди.

Доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просило рішення суду скасувати, прийняти нове рішення про повне задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на наступне:

- судом були порушені норми процесуального права щодо завдань підготовчого провадження, оскільки Відповідач надав документи з порушенням строків, встановлених судом, лише 30.10.2018, а ухвалою суду від 01.11.2018 суд вже закрив підготовче засідання і призначив справу до розгляду; відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи, чим порушив принцип рівності сторін та об'єктивності всебічного розгляду справи;

- судом не враховано, що додатковою угодою №3 до договору страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014 року змінено графіки та розміри оплати страхових платежів авансом за період поза межами дії договору страхування, тобто страхові платежі не матимуть наслідком вчинення страховиком дій для здійснення виплат при настанні страхового випадку;

- суд не врахував положення ч. 2 ст. 236 ЦК України, згідно яких якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість їх у майбутньому припиняється, а додатковою угодою №3 зміни щодо строку дії договору страхування майна не були внесені, а внесення платежів після закінчення строку дії договору суперечать загальним засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність, розумність, а отже є недійсними.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.12.2018 (колегія суддів у складі головуючого судді Широбокової Л.П., суддів Орєшкіної Е.В., Подобєд І.М.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2018 у справі №904/3942/18. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні з викликом сторін на 21.01.2019 о 10 год. 00 хв.

У судовому засіданні 21.01.2019 оголошено перерву до 30.01.2019.

У судовому засіданні 30.01.2019 повноважний представник Позивача апеляційну скаргу підтримав, просив рішення суду скасувати, прийняти нове рішення про повне задоволення позову.

Повноважний представник Відповідача проти апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Підтримав позицію, викладену у поданому 21.12.2018 до суду відзиві на апеляційну скаргу. Зазначив, що Позивачем здійснювалися дії на виконання оспорюваної додаткової угоди шляхом перерахування страхових платежів, Відповідач зі свого боку формував та вів технічні резерви незароблених премій з урахуванням зобов'язань за договором страхування майна в редакції оспорюваної додаткової угоди, що також свідчить про вчинення дій з його боку, спрямованих на досягнення правового результату за договором. Отже, правочин не може розцінюватися як фіктивний. Оспорювана додаткова угода підписана обома сторонами, Позивач не посилається на наявність обставин введення його в оману, вплив на нього насильства чи тяжких обставин. Крім того, перешкоди для реалізації прав Позивачем були відсутні, усі клопотання судом розглянуті, тому порушення норм процесуального права немає.

Обставини справи, встановлені апеляційним судом.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення присутніх представників учасників справи, обґоворивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд встановив наступне.

17.06.2014 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ІНГОССТРАХ" як страховиком (надалі - Відповідач) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", правонаступником якого є АТ Комерційний банк "Приватбанк", як страхувальником (надалі - Позивач) укладений договір страхування майна №DNHSIM128390 (надалі - Договір), у п. 10 якого визначено строк його дії з 18.06.2014 по 17.06.2017 (але не більше ніж оплачуємий період п. 11.1).

Відповідно до п. 4.1 Договору предметом договору є майнові інтереси Позивача, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням майном, вказаним в п. 5.1 Договору.

19.06.2015 до Договору сторонами було укладено додаткову угоду №1, якою внесені зміни у п. п. 7, 8, 9 та 11.1 Договору щодо ризиків, страхових тарифів, страхового платежу, графіку сплати страхових платежів (збільшений оплачуємий період до 17.06.2017, дата оплати - до 30.07.2016).

17.05.2016 до Договору сторонами було укладено додаткову угоду №2, якою внесені зміни до п. 11.1 Договору, узгоджений новий графік сплати страхових платежів із збільшенням періоду дати оплати - до 30.06.2019, періоду, за який сплачується платіж, - до 17.06.2020.

08.11.2016 до Договору укладено додаткову угоду №3, відповідно до якої внесено зміни в п. 6.1, 6.2, 9 та 11.1 Договору щодо страхової суми, ліміту відповідальності, дійсної вартості майна, страхового платежу - 32347460,00 грн, графіку сплати страхових платежів (збільшений оплачуємий період до 17.06.2020, дата оплати - до 30.06.2019).

Відповідач долучив до матеріалів справи ксерокопії листа Позивача від 15.12.2016 за №2016/12-15 та листа Відповідача від 16.12.2016 за №16-12/02-05 (а.с. 49, 50), оригінали яких оглянуті судом у судовому засіданні.

Згідно названих листів Позивачем запропоновано Відповідачу внести зміни до п. 10 Договору щодо стоку його дії з 04.04.2014 по 03.04.2020 включно, з 03.06.2014 по 02.06.2020 включно та з 18.06.2014 по 17.06.2020 включно (але не більше ніж оплачуємий період п. 11.1). Відповідачем запропонована пропозиція прийнята. Зазначено, що зміни до Договору є внесеними з моменту отримання Позивачем листа про прийняття пропозиції.

Доказів отримання Позивачем листа 16.12.2016 №16-12/02-05 до матеріалів справи не надано.

Вказані листи правомірно не прийняті до уваги судом першої інстанції в зв'язку з недоведеністю відповідачем підписання їх повноважними особами та дійсного обміну цими листами між сторонами, та зроблено обґрунтований висновок, про те, що оцінка вказаних листів не впливає на вирішення спору по суті, тому відсутні підстави для призначення експертизи підписів осіб на даних листах.

Позивач зазначає, що додатковою угодою №3 зміни щодо терміну дії договору страхування майна не внесені, а п. 11.1 додаткової угоди в частині сплати страхових платежів за періоди після закінчення передбаченого цим договором строку дії суперечать таким загальним засадам цивільного законодавства: справедливість, добросовісність, розумність, не має наслідком вчинення зобов'язань за договором страхування майна для відповідача, а отже є недійсними.

Вказане стало підставою для звернення із даним позовом.

Застосоване законодавство та висновки апеляційного суду.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням обставин справи в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Спір по справі стосується визнання недійсним укладеного між позивачем та відповідачем договору про внесення змін як такого, що не має наслідком вчинення зобов'язань за договором страхування майна для Відповідача, тобто не направленого на реальне настання правових наслідків.

Статтею 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір.

Згідно з ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено статтею 215 Цивільного кодексу України.

За змістом ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (не направлений на реальне настання результату) є фіктивним.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Якщо на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Оскільки правочин є дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, то завідомо на момент вчинення правочину об'єктивна неможливість настання правового результату не породжує у сторін тих чи інших прав та обов'язків. Однак не є такими правочини, за якими реальність настання правових наслідків поставлено в залежність від поведінки учасників чи інших обставин, до яких можна віднести і правочини щодо страхування майна.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи банківської виписки по рахунку ПрАТ СК "ІНГОССТРАХ" №0686 за 16.12.2016 року Позивачем перераховано на рахунок Відповідача грошові кошти у сумі 2868833,95 грн та 32347460,00 грн з призначенням платежу: сплата страхового платежу по страхуванню майна відповідно до додаткової угоди №3 від 08.11.2016 до договору № DNHSIM128390 від 17.06.2014, що вказує на виконання Позивачем зобов'язань, передбачених пунктом 11.1 договору страхування у редакції додаткової угоди №3 від 08.11.2016.

Крім того, на виконання Закону України «Про страхування» Відповідач формував та вів технічні резерви незароблених премій з врахуванням зобов'язань за договором страхування майна в редакції оспорюваної додаткової угоди, що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками та статистичною звітністю.

Отже, встановлені обставини свідчать, що як Позивачем, яким проведено оплату у строки та у розмірах, встановлених договором страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014 в редакції додаткової угоди №3 від 08.11.2016, так і Відповідачем, яким формувались страхові резерви з урахуванням договору страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014 в редакції додаткової угоди №3 від 08.11.2016, вчинялись дії, спрямовані на виконання договору страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014 в редакції додаткової угоди №3 від 08.11.2016, у зв'язку із чим оспорюваний правочин та його умови не можуть розцінюватись як такі, що вчинені без наміру створення правових наслідків.

Крім того, як правильно зазначено судом першої інстанції, графік сплати страхових платежів, викладений у п. 11.1. Договору збільшений сторонами до 17.06.2020 додатковою угодою №2 від 17.05.2016, а шляхом укладення додаткової угоди №3 від 08.11.2016 відбулась зміна пункту 11.1. договору страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014 року в редакції додаткової угоди №2 від 17.05.2016, яка полягає у зміні дат оплати та розмірів страхових платежів.

Таким чином, додатковою угодою №3 від 08.11.2016 графік сплати страхових платежів в частині періодів, що підлягають оплаті, не змінювався.

Отже, безпідставними є доводи Позивача про встановлення пунктом 11.1. додаткової угоди №3 до Договору сплати страхових платежів за періоди після закінчення строку дії договору, оскільки такі зміни відбулись раніше шляхом укладення додаткової угоди №2 від 17.05.2016, яка неправомірною сторонами не визнавалась.

Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що передбачено також статтями 626, 627 ЦК України.

Статті 627, 628 Цивільного кодексу України встановлюють, що сторони самостійно і на добровільних засадах визначають умови договору, у зв'язку із чим спірні умови оспорюваного правочину мали бути проаналізовані позивачем на предмет їх справедливості та прийнятності для нього в момент укладення правочину, а не за фактом подальшого виконання такого правочину.

Позивачем не доведено, що додаткова угода №3 від 08.11.2016 була укладена без вільного волевиявлення позивача, не відповідала його внутрішній волі, що її зміст був невідомий позивачу на момент підписання додаткової угоди, а також не доведено підписання додаткової угоди внаслідок введення Позивача в оману або наявності інших обставин, які обґрунтовують недобросовісність дій контрагента при укладенні такої додаткової угоди.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним п.11.1 додаткової угоди №3 від 08.11.2016 року до договору страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014 року. Доводи апеляційної скарги спростовується наведеним вище.

Щодо порушень норм процесуального права апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одною із засад господарського судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом (див., серед інших рішень та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), [GC], заява № 39594/98, п. 72, ECHR 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy) від 28 серпня 1991 року, серія A № 208-B, п. 33; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy) від 12 жовтня 1992 року, серія A № 245-C, п. 26; та «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), заява № 54698/00, п. 28, від 8 червня 2006 року).

Позивач зазначає, що судом першої інстанції неправомірно при закритті підготовчого провадження було відмовлено у задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи для підготовки клопотання про призначення експертизи за результатами розгляду наданих Відповідачем оригіналів листів з мотивів затягування строку розгляду справи.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, станом на 01.11.2018 вказане клопотання Позивачем до справи не подавалось та не заявлялось, про що свідчить також зміст ухвали суду першої інстанції від 01.11.2018 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

В описовій частині оскаржуваного рішення суду від 14.11.2018 зазначено, що усне клопотання Позивача про відкладення розгляду справи для надання часу на підготовку клопотання про призначення експертизи, було заявлено в судовому засіданні 14.11.2018.

Таким чином, судом першої інстанції правильно було зазначено, що клопотання про призначення експертизи відповідно до п. 8 ч.2 ст. 182 ГПК України вирішується у підготовчому судовому засіданні, яке закрито ухвалою суду від 01.11.2018, та Позивач відповідно до ч.2 ст. 42 ГПК України має належно користуватися своїми правами.

Крім того, судом першої інстанції роз'яснено Позивачу, що питання, які він просить поставити на вирішення експерта, не відповідають обґрунтуванню заявлених позовних вимог. Тому, встановлення факту підписання листа №2016/12-15 від 15.12.2016 і факту отримання листа №16-12/02-05 від 16.12.2016 повноважним представником Позивача не змінює зміст укладених і підписаних сторонами договору страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014 і додаткової угоди до нього №3 від 08.11.2016, якими встановлені страхові платежі та графік їх сплати.

Отже, підстави вважати процесуальні права Позивача порушеними відсутні, як і відсутні підстави вважати завдання, визначені ГПК України, такими, що не були виконані підготовчим провадженням у даній справі, оскільки спірні листи були надані Відповідачем до суду 23.10.2018 та Позивач не був позбавлений права ознайомитися із ними до 01.11.2018.

Таким чином, судова колегія апеляційного суду вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а оскаржуване рішення таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області у даній справі відсутні.

Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта - Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк".

Керуючись ст. ст. 269, 270, 276, 282, 287, 288 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2018 у справі №904/3942/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2018 у справі №904/3942/18 залишити без змін.

Судові витрати, пов'язані з розглядом даної апеляційної скарги, покласти на апелянта - Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів з дня складання повної постанови в порядку, встановленому ст. ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 04.02.2019.

Головуючий суддя Л.П. Широбокова

Суддя І.М. Подобєд

Суддя Е.В. Орєшкіна