ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

28.01.2019 м.Дніпро Справа № 908/2474/13

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кузнецова В.О.,

суддів: Чус О.В., Вечірка І.О.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги та клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження Товариства з обмеженою відповідальністю ТД "ТРИАНОН" на рішення Господарського суду Запорізької області від 29.08.2013 (повне рішення оформлено та підписано 30.08.2013, суддя Кагітіна Л.П.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПКК "Спецбудналадка", м.Запоріжжя

до Фізичної особи - підприємця Ковнір Ольги Миколаївни, м.Запоріжжя

про визнання договору та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 29.08.2013 у даній справі позовні вимоги задоволені повністю. Укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - котеджу для відпочинку літ. А-2, загальною площею 772,9 кв.м., в т.ч.: загальна площа котеджу літ. А-2 з терасами 1081,2 кв.м., розташованого за адресою: Запорізька область, Якимівський район, смт.Кирилівка, вул.Коса Пересип, 136/2, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПКК «Спецбудналадка» та ФОП Ковнір Ольгою Миколаївною; стягнуто з відповідача на користь позивача 1 147,00 грн. судового збору.

Не погодившись з зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю ТД "ТРИАНОН" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Одночасно особою, яка подає апеляційну скаргу, заявлено письмове клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення та відкриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції враховує таке.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України з 1997 року, кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України" зазначено: "право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані."

З 15.12.2017 набув чинності Господарський процесуальний кодекс України в новій редакції відповідно до Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VIII від 03.10.2017.

Згідно з приписами пункту 13 частини першої Розділу XI Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Статтею 93 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній до 15.12.2017) встановлено, що апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів.

Відповідно до пункту 9 частин першої Розділу XI Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 119 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017) суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд може визнати поважними причинами пропуску процесуального строку лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.06.2018 у справі №915/1237/14.

Відповідно до статті 261 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017) суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними. Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов'язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Як на поважну причину пропуску процесуального строку на подання апеляційної скарги, заявник посилається на те, що він виявив бажання стати власником спірного майна у 2018 році, про оскаржуване рішення йому стало відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень тільки 10.01.2019.

При цьому, апелянт зазначає, що право власності на пансіонат відпочинку батьків та дітей "Аквамарин", яке на момент укладення попереднього договору від 25.05.2018 було зареєстровано за ТОВ "ФК Дніпрофінансгруп", 23.07.2018 було скасовано Департаментом державної реєстрації Міністерства юстиції України, але це все мало місце після укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомості 25.05.2018 та після дати ймовірного укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке було призначено на 25.06.2018 і яке відбулось з причини задвоєної реєстрації права власності (об'єкт зареєстрований одразу за ТОВ "ФК Дніпрофінансгруп" та ТОВ "ПКК "Спецбудналадка").

Відповідно до наданої апелянтом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності право власності позивача на підставі оскаржуваного рішення Господарського суду Запорізької області від 29.08.2013 на спірний об'єкт нерухомості було зареєстровано 06.12.2016.

Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що загальними засадами державної реєстрації прав є відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Отже, саме з 06.12.2016 відомості про оскаржуване рішення є загальнодоступними та відомими.

До апеляційної скарги заявником додано попередній договір від 25.05.2018, укладений між ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" (продавець) та ТОВ ТД "ТРИАНОН" (покупець), за умовами якого сторони зобов'язуються в строк до 25.06.2018 укласти договір купівлі-продажу (основний договір) 981/1000 часток пансіонату відпочинку (база відпочинку) батьків та дітей "Аквамарин", що розташований за адресою: Запорізька область, Якимівський район, с.м.т. Кирілівка, вул.Коса Пересип, буд.13б.

Отже заявник мав бути обізнаним про наявне рішення суду ще у червні 2018 року, а тому поважність причин пропуску 20-ти денного строку на апеляційне оскарження спростовано наданими апелянтом доказами.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що заявник апеляційної скарги не є стороною по даній справі та не був залучений до складу її учасників.

При цьому, апелянт на момент розгляду справи в 2013 році не відносився до кола осіб, що мали бути повідомленими про розгляд справи або залученими до участі в ній, оскільки оспорюване рішення суду на момент його винесення не стосувалося прав та обов'язків заявника (Правова позиція Верховного Суду у складі колегії судді Касаційного господарського суду, викладена у постанові від 02.10.2018 у справі №908/2474/13).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що підстави пропуску строку на апеляційне оскарження вказані апелянтом в клопотанні не є поважними, на нього не розповсюджуються виключення, які зазначені в ч.2 ст.261 ГПК України, що стосуються можливості відновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, з моменту прийняття якого сплив строк понад одного року.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст.261 Господарського процесуального кодексу України відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Керуючись ст.ст.234,235,254,261 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю ТД "ТРИАНОН" у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю ТД "ТРИАНОН" у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Запорізької області від 29.08.2013 у справі №908/2474/13.

Апеляційну скаргу повернути заявникові без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Додаток (на адресу скаржника): апеляційна скарга з додатками, всього на 33 аркушах, в тому числі квитанція про перерахування судового збору №0.0..1 від 09.01.2019; опис вкладення; конверт

Головуючий суддя В.О.Кузнецов

Судді О.В.Чус

І.О.Вечірко