ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2019 р. Справа№ 925/69/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Калатай Н.Ф.

секретар судового засідання Цибульський Р.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 17.01.2018.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Беліка Олексія Михайловича

на ухвалу Господарського суду Черкаської області

від 19.11.2018

у справі №925/69/17 (суддя Васянович А.В.)

За скаргою Фізичної особи-підприємця Беліка Олексія Михайловича

на рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства

юстиції України

за позовом Фізичної особи-підприємця Беліка Олексія Михайловича

до Державного підприємства "Іваньківський цукровий завод"

про стягнення 545 438 грн. 94 коп.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Белік Олексій Михайлович звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до Державного підприємства "Іваньківський цукровий завод" про стягнення з відповідача 459 860 грн. 58 коп. основного боргу за договором постачання №27/08/14 від 27.08.2014, 63 806 грн. 60 коп. інфляційних та 21771 грн.76 коп. трьох процентів річних.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 31.01.2017 позов задоволено повністю. Стягнуто з державного підприємства "Іваньківський цукровий завод" на користь Фізичної особи - підприємця Беліка Олексія Михайловича - 459 860 грн. 58 коп. основного боргу, 63 806 грн. 60 коп. інфляційних, 21 771 грн.76 коп. трьох процентів річних та 8 181 грн. 58 коп. судових витрат.

20.03.2017 на виконання вищевказаного рішення було видано відповідний наказ.

07.11.2018 до Господарського суду Черкаської області від Фізичної особи-підприємця Беліка Олексія Михайловича надійшла скарга на рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій скаржник просить суд:

- визнати неправомірним рішення директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України "Щодо результатів розгляду звернення" №3568/28563-33-18/20.4.1 від 03 жовтня 2018 року;

- зобов'язати директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України поновити порушене право фізичної особи - підприємця Беліка Олексія Михайловича, як стягувача за виконавчим провадженням №55678196, шляхом продовження примусового виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 20 березня 2017 року по справі №925/69/17 про стягнення із державного підприємства "Іваньківський цукровий завод" на користь Фізичної особи - підприємця Беліка Олексія Михайловича поточної заборгованості в сумі 553 620 грн. 52 коп. для чого надати доручення начальнику Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області щодо скасування постанови про зупинення виконавчого провадження №55678196 та щодо скасування постанови про приєднання виконавчого провадження №55678196 із виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 20 березня 2017 року у справі №925/69/17 до зведеного виконавчого провадження №4930413.

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України проти скарги позивача заперечував, зазначаючи про її необґрунтованість, оскільки при винесенні оскаржуваної постанови про зупинення виконавчого провадження №55678196 державний виконавець керувався нормами частини 6 статті 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин від 14.05.1992 №2343-ХІІ).

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 19.11.2018 провадження у справі за скаргою фізичної особи-підприємця Беліка Олексія Михайловича на рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України закрито.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, позивач (ФОП - Белік О.М.) звернувся до Північного апеляційного Господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.11.2018 у справі №925/69/17 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для розгляду по суті скарги ФОП - Беліка О.М.

Підставою для скасування ухвали суду скаржник зазначив, що оскаржувана ухвала місцевого господарського осуду є незаконною та необґрунтованою, прийнятою внаслідок неправильного застосування норм процесуального права.

Зокрема в своїй апеляційній скарзі скаржник зазначає, що зведене виконавче провадження №4930413 було зупинено ще 17.12.2009 в зв'язку із порушенням 11.12.2009 господарським судом провадження у справі про банкрутство Боржника.

Не можна вважати законними рішення державного виконавця від 27.03.2018 про зупинення виконавчого провадження №55678196 із стягнення на користь Беліка О.М. поточної заборгованості та приєднання даного виконавчого провадження до зупиненого у 2009 році зведеного виконавчого провадження, адже на усі вимоги за зупиненим зведеним виконавчим провадженням поширюється дія мораторію і вони не можуть бути задоволенні, а на вимоги Беліка О.М. дія мораторію не поширюється і вони мають бути задоволені.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2018, для розгляду апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Беліка Олексія Михайловича сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Буравльов С.І., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Беліка Олексія Михайловича на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.11.2018 у справі №925/69/17 - залишено без руху, надавши скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків шляхом подання до Північного апеляційного господарського суду доказів сплати судового збору в сумі 1 762, 00 грн.

26.12.2018 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 про усунення недоліків апеляційної скарги до якої долучено докази сплати судового збору (платіжне доручення №441 від 20.12.2018 на суму 1 762, 00 грн.).

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 27.12.2018 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи №925/69/17 у зв'язку з перебуванням судді Буравльова С.І., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, для вирішення питання про прийняття чи повернення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Беліка Олексія Михайловича на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.11.2018.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.12.2018, для розгляду апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Беліка Олексія Михайловича сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Мартюк А.І., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.12.2018 прийнято справу №925/69/17 до провадження колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Зубець Л.П., суддів: Калатай Н.Ф., Мартюк А.І. та відкрито апеляційне провадження у справі №925/69/17 за апеляційною скаргою Беліка Олексія Михайловича на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.11.2018. Розгляд апеляційної скарги призначено на 17.01.2019.

В судове засідання 17.01.2019 з'явився представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

В судовому засіданні 17.01.2019 представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заперечував проти доводів викладених в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.11.2018 у справі №925/69/17 - без змін

Представники стягувача, боржника в судове засідання 17.01.2019 не з'явилися. Про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов'язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення стягувача, боржника про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу за відсутності позивача та його повноважного представника за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 17.01.2019 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як зазначалось раніше, Фізична особа-підприємець Белік Олексій Михайлович звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до Державного підприємства "Іваньківський цукровий завод" про стягнення з відповідача 459 860 грн. 58 коп. основного боргу за договором постачання №27/08/14 від 27.08.2014, 63 806 грн. 60 коп. інфляційних та 21771 грн.76 коп. трьох процентів річних.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 31.01.2017 позов задоволено повністю. Стягнуто з державного підприємства "Іваньківський цукровий завод" на користь Фізичної особи - підприємця Беліка Олексія Михайловича - 459 860 грн. 58 коп. основного боргу, 63 806 грн. 60 коп. інфляційних, 21 771 грн.76 коп. трьох процентів річних та 8 181 грн. 58 коп. судових витрат.

20.03.2017 на виконання вищевказаного рішення було видано відповідний наказ.

07.11.2018 до Господарського суду Черкаської області від Фізичної особи-підприємця Беліка Олексія Михайловича надійшла скарга на рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Подана скарга мотивована тим, що у державних виконавців не було законних підстав для зупинення виконавчого провадження та приєднання його до зупиненого зведеного виконавчого провадження, оскільки заборгованість стягнута на користь скаржника 31.01.2017, відповідно останній є поточним кредитором в розумінні Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а тому на його вимоги не поширюється дія мораторію.

Як вірно встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Маньківським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області 31.01.2018 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Черкаської області 20.03.2017 по справі №925/69/17 (том 2, аркуш справи 37).

27.03.2018 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Яжуком С.С. прийнято постанову про прийняття виконавчого провадження №55678196 з примусового виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 20.03.2017 по справі №925/69/17 (том 2, аркуш справи 36), також прийнято постанову про приєднання виконавчого провадження №55678196 до зведеного виконавчого провадження №4930413 (том 2, аркуш справи 45), яке веде відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

Окрім того, 27.03.2018 постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Яжука С.С. зупинено вчинення виконавчих дій на підставі п. 4 ч. 1 ст. 34, ст. 35 Закону України "Про виконавче провадження".

Отже, на момент звернення стягувача до суду зі скаргою виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 20.03.2017 зі справи №925/69/17 приєднано до зведеного виконавчого провадження.

Водночас, з облікової картки на зведене виконавче провадження №4930413 про стягнення грошових коштів з боржника - державного підприємства "Іваньківський цукровий завод" вбачається, що у зведеному виконавчому провадженні перебувають на виконанні 57 виконавчих проваджень, зокрема, судові накази Маньківського районного суду по цивільних справах №701/135/18-ц від 08.05.2018, №701/200/18-ц від 28.03.2018, виконавчі листи видані Черкаським окружним адміністративним судом з адміністративних справ №2а-5112/09/2370 від 27.11.2009, №2а-4286/09/2370 від 22.09.2009, а також інші накази Господарського суду Черкаської області, тощо.

Також в матеріалах справи містяться копії постанов про приєднання виконавчих проваджень до зведеного виконавчого провадження, зокрема виконавчих листів №2а-3969/09/2370 від 20.10.2009 та №2а-4286/09/2370, що були видані Черкаським окружним адміністративним судом (постанови від 03 листопада 2009 року та від 16 листопада 2009 року відповідно).

При розгляді скарги фізичної особи-підприємця Беліка О.М. суд першої інстанції керувався тим, що в даному випадку стягувачем оскаржуються дії посадових осіб органів ДВС під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об'єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що провадження у справі за скаргою фізичної особи-підприємця Беліка Олексія Михайловича на рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підлягає закриттю.

Розглянувши апеляційну скаргу позивача, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси фізичних та юридичних осіб, а виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, яким досягається кінцева мета правосуддя - захист інтересів фізичних та юридичних осіб і реальне поновлення їхніх порушених прав.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб ДВС передбачалося статтею 13 Закону України від 24 березня 1998 року №202/98-ВР «Про державну виконавчу службу», а також частиною третьою статті 6, частиною першою статті 12, статтею 82 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження», які були чинними на час вчинення виконавчих дій.

Згідно з ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до частин першої та другої статті 74 діючого Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VIII) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

У частині 1 статті 447 та частині 1 статті 448 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року зазначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Аналіз правових норм, передбачених частиною першою статті 74 Закону № 1404-VIII, з урахуванням вимог статей 447, 448 ЦПК України та статей 339, 340 ГПК України у редакціях від 03 жовтня 2017 року, дає підстави зробити висновок, що в разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення при виконані рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства, зазначена скарга розглядається судом, який ухвалив вказане рішення за правилами цивільного судочинства, а якщо скарга подається на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб ДВС щодо виконання судового рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таку скаргу розглядає відповідний господарський суд, який ухвалив таке рішення за правилами господарського судочинства, відповідно.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що ні в ЦПК України, ні в ГПК України не урегульовано порядок розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб ДВС щодо виконання судових рішень при вчиненні таких дій у зведеному виконавчому провадженні.

Спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, є чинний Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.

За правилами цього закону, передбачаються особливості виконання рішень у разі відкриття кількох виконавчих проваджень щодо одного боржника.

Відповідно до вимог статті 30 вищевказаного Закону №1404-VIII, виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.

Слід зазначити, що відповідно до інструкції з організації примусового виконання рішень виконання зведеного виконавчого провадження розпочинається постановою про об'єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження. Про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження виноситься постанова, копія якої зберігається у зведеному виконавчому провадженні. Виконавчі провадження щодо одного боржника об'єднуються у зведене виконавче провадження або приєднуються до зведеного виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку, наданого боржнику для самостійного виконання (п. 3.8.1.).

Отже, колегія суддів дійшла до висновку, що при виконанні судових рішень діє правило існування одного виконавчого провадження про примусове виконання щодо одного боржника, незалежно від кількості судових рішень та юрисдикції, у яких вказані рішення, що підлягають примусовому виконанню, були ухвалені, та кількості стягувачів.

Водночас, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством передбачена лише одна підстава для виведення виконавчого документа зі зведеного виконавчого провадження - це наявність підстав для завершення виконавчого провадження. При цьому таким правом наділений лише виконавець, який ухвалює відповідну постанову, що є його дискреційним повноваженням. Суд такими повноваженнями не наділений.

Закон не передбачає порядку розгляду скарг на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об'єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій. За зведеним виконавчим провадженням виконавець вчиняє виконавчі дії щодо виконання усіх судових рішень, незалежно від того, за правилами якої юрисдикції і якими судами вони ухвалені.

В той же час, статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу ДВС, приватного виконавця.

Відповідно до частини першої цієї статті учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Разом з тим у частині п'ятій вказаної статті передбачено, що адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Тобто частина п'ята статті 287 КАС України передбачає загальне правило оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС щодо виконання ними рішень до того суду, який ухвалив вказане рішення, якщо таке виконання не обтяжене об'єднанням з виконанням рішень, ухвалених судами за правилами іншої юрисдикції.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що чинним законодавством не врегульовано порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об'єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, колегія суддів дійшла висновку, що в такому випадку потрібно застосовувати частину першу статті 287 КАС України і вказані справи слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Щодо посилань скаржника, що ФОП Белік О.М. не оскаржував жодного рішення державного виконавця, вчиненого під час виконання зведеного виконавчого, суд апеляційної інстанції відхиляє вказаний довод як підставу для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки, враховуючи постанову начальника управління ДВС ГТУЮ у Черкаській області про зупинення виконання виконавчого провадження №55678196 та передачею його для приєднання у зведене виконавче провадження №4930413, правомірність дій державного виконавця потрібно досліджувати в межах зведеного виконавчого провадження №4930413, а не окремо в виконавчому провадженні №55678196, що як зазначалось вище, слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Водночас колегія суддів зазначає, що при виконанні судових рішень діє правило існування одного виконавчого провадження про примусове виконання щодо одного боржника незалежно від кількості судових рішень та юрисдикцій, у яких ці судові рішення, що підлягають примусовому виконанню, були ухвалені, та кількості стягувачів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №660/612/16-ц.

Посилання скаржника в своїй апеляційній скарзі на п. п. 1 статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також твердження скаржника, що на усі вимоги за зупиненим зведеним виконавчим провадженням поширюється дія мораторію і вони не можуть бути задоволені, а на вимоги скаржника дія мораторію не поширюється і вони мають бути задоволенні, колегією суддів відхиляються, з огляду на те, що як вбачається із матеріалів справи, при прийнятті постанови про зупинення виконавчого провадження №55678196 державний виконавець керувався нормами ч. 6 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції закону від 14.05.1992 №2343-ХІІ), де передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що вимоги стягувача не підпадають під вичерпний перелік обставин при яких дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється, колегія суддів дійшла висновку, що посилання скаржника на п. 1 ст. 19 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції від 04 квітня 2018 року №2343-ХІІ є безпідставним.

Твердження скаржника стосовно того, що згідно із п. 5 ст. 19 вищевказаного закону в якому зазначено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, колегією суддів залишаються поза увагою, оскільки в редакції Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» чинній на час виникнення спірних правовідносин від 14.05.1992 №2343-ХІІ, нормами якого керувався державний виконавець при винесені постанови про зупинення виконавчого провадження №55678196, відсутнє визначення терміну поточний кредитор.

Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими, оскільки не спростовують викладених в ухвалі обґрунтованих висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали господарського суду першої інстанції.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 ГПК України.

Частиною 1 статті 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст.ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.ст. 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни ухвали Господарського суду Черкаської області від 19.11.2018 у справі №925/69/17 - відсутні.

Ч. 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника (Фізична особа-підприємець Белік Олексій Михайлович).

Керуючись ст.ст. 13, 14, 73, 74, 76, 129, 255, 270, 271, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Беліка Олексія Михайловича на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.11.2018 у справі №925/69/17 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Черкаської області від 19.11.2018 у справі №925/69/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №925/69/17 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

Н.Ф. Калатай

Повний текст постанови складено 29.01.2019