РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.01.2019Справа № 910/15851/18

Суддя Господарського суду міста Києва Босий В.П., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Біріт імені Шевченка»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-СПК»

про стягнення 416 353,78 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Біріт імені Шевченка» (надалі - ТОВ «Біріт імені Шевченка») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-СПК» (надалі - ТОВ «АГРО-СПК») про стягнення 416 353,78 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору купівлі-продажу №10 від 15.03.2018 позивач здійснив поставку товару, а відповідач належним чином грошове зобов'язання по оплаті поставленого товару не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 335 000,00 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 57 451,07 грн., 3% річних у розмірі 6 616,50 грн. та інфляційних у розмірі 17 286,21 грн. за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2018 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу надано строк для подання відповіді на відзив.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Ухвала суду від 30.11.2018 отримана представником відповідача 05.12.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №848.

Натомість, відзив на позовну заяву відповідачем не подано, будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Положеннями ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, з огляду на приписи ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

15.03.2018 між ТОВ «АГРО-СПК» (покупець) та ТОВ «Біріт імені Шевченка» (продавець) був укладений договір купівлі-продажу №10 (надалі - «Договір»), за змістом якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти й оплатити сільськогосподарську продукцію в кількості, асортименті, якості, у терміни передбачені умовами даного договору та додатковими угодами до нього.

Пунктом 1.1 Договору сторони погодили найменування сільськогосподарської продукції: жито (товар).

За змістом п. 6.4 Договору поставка товару підтверджується та супроводжується наступними документами:

а) видатковою накладною, що оформлена на підставі довіреності покупця на отримання товарно-матеріальних цінностей;

б) рахунком-фактурою продавця із зазначенням точної кількості та ціни товару.

Відповідно до п. 7.1 Договору оплата проводиться шляхом безготівкового перерахунку коштів на банківський рахунок продавця в українських гривнях на умовах: оплата здійснюється після навантаження товару в автомобіль покупця, отримання довіреною особою належним чином оформлених документів (п. 6.4), от отримання з ДФС підтвердження про реєстрацію в ЄРПН податкової накладної. Платіжні документи за цим договором оформляються відповідно до чинного законодавства України із дотриманням усіх вимог, що звичайно ставляться до змісту і форми таких документів.

На виконання умов Договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 724 130,16 грн., що підтверджується видатковими накладними №20, №21 та №22 від 16.03.2018.

Позивачем частково оплачено поставлений товар на суму 389 130,16 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №297 від 21.03.2018, №1 від 22.03.2018, №18 від 29.03.2018, №43 від 04.04.2018, №46 від 04.04.2018, №76 від 11.04.2018, №88 від 16.04.2018, №119 від 23.04.2018, №352 від 21.05.2018, №186 від 25.05.2018, №326 від 19.07.2018, №11 від 31.05.2018, №514 від 04.09.2018 та №558 від 20.09.2018.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті поставленого згідно Договору товару на суму 335 000,00 грн.

Договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи (видаткові накладні №20, №21 та №22 від 16.03.2018) підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару на загальну суму 724 130,16 грн.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем частково було оплачено поставлений товар на суму 389 130,16 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №297 від 21.03.2018, №1 від 22.03.2018, №18 від 29.03.2018, №43 від 04.04.2018, №46 від 04.04.2018, №76 від 11.04.2018, №88 від 16.04.2018, №119 від 23.04.2018, №352 від 21.05.2018, №186 від 25.05.2018, №326 від 19.07.2018, №11 від 31.05.2018, №514 від 04.09.2018 та №558 від 20.09.2018.

За таких обставин, враховуючи приписи ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 7.1 Договору суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача становить 335 000,00 грн., а строк виконання грошового зобов'язання на момент подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача 335 000,00 грн. на підставі Договору за поставлений товар. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

ТОВ «АГРО-СПК» обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги ТОВ «Біріт імені Шевченка» про стягнення з ТОВ «АГРО-СПК» заборгованості у розмірі 335 000,00 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 57 451,07 грн., 3% річних у розмірі 6 616,50 грн. та інфляційних у розмірі 17 286,21 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у період 23.03.2018 по 21.11.2018.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Суд відзначає, що умовами Договору відповідальності ТОВ «АГРО-СПК» у вигляді нарахування пені за порушення строків оплати поставленого товару не встановлено, а чинним законодавством України не визначений розмір штрафних санкцій за порушення грошових зобов'язань за вказаними правовідносинами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 р. пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Більш того, відповідно до ст. 547 та п. 1 ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

З матеріалів справи не вбачається, судом не встановлено та сторонами не доведено укладення між сторонами у справі письмового правочину щодо забезпечення виконання відповідачем грошового зобов'язання у вигляді неустойки (пені), а розмір пені договором або актом цивільного законодавства у спірних правовідносинах сторін також не встановлено, що виключає правові підстави для стягнення пені, нарахованої позивачем.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Одним з видів забезпечення виконання зобов'язань є неустойка (ч. 1 ст. 546, ч.ч. 1.3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, чинне цивільне законодавство не передбачає можливість забезпечення виконання грошових зобов'язань, що виникли між сторонами, шляхом позадоговірного встановлення пені, а договірні відносини між сторонами з цього приводу відсутні.

Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України від 24.03.2015 у справі №916/4205/14.

Таким чином, підстави для стягнення пені відсутні.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та вважає за можливе стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 6 616,50 грн. та інфляційні у розмірі 17 286,21 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ «АГРО-СПК» на користь ТОВ «Біріт імені Шевченка» заборгованості у розмірі 335 000,00 грн., 3% річних у розмірі 6 616,50 грн. та інфляційних у розмірі 17 286,21 грн.

В іншій частині (пеня у розмірі 57 451,07 грн.) в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Біріт імені Шевченка» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-СПК» (04114, м. Київ, вул. Полупанова, 21; ідентифікаційний код 34804039) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Біріт імені Шевченка» (12716, Житомирська обл., Баранівський р-н, с. Радулин, вул. Шевченка, 2; ідентифікаційний код 38107051) заборгованість у розмірі 335 000 (триста тридцять п'ять тисяч) грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 6 616 (шість тисяч шістсот шістнадцять) грн. 50 коп., інфляційні у розмірі 17 286 (сімнадцять тисяч двісті вісімдесят шість) грн. 21 коп. та судовий збір у розмірі 5 383 (п'ять тисяч триста вісімдесят три) грн. 54 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.П. Босий