ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.01.2019

Справа № 910/14733/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Мандриченка О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

справу № 910/14733/18

За позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгівельний дом – Гермес”;

До

Товариства з обмеженою відповідальністю “Укрпакпром”;

Про

стягнення 58 380,48 грн.

без повідомлення учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Торгівельний дом – Гермес” звернулося до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Укрпакпром” 58 000,00 грн. заборгованості з повернення попередньої плати за товар, що не був поставлений та 380,48 грн. відсотків річних з простроченої суми.

Позовні вимоги мотивовані порушенням Товариством з обмеженою відповідальністю Укрпакпром” прийнятих на себе зобов’язань, зокрема обов’язку поставити оплачені товари (паперові мішки) та подальшим зобов’язанням повернути попередню плату за письмовою претензією.

На підтвердження заявлених вимог суду було рахунок-фактуру № УП-0000125 від 30.07.2018 на суму 93 000,00 грн., виписку з банківського рахунку про оплату товару, претензію про повернення грошових коштів з доказами її направлення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 відкрито провадження у справі № 910/14733/18, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у зв’язку з малозначністю в порядку п. 1 ч. 5 ст. 12, ч. 1 ст. 247, ч .1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу – строк для подання відповіді на відзив.

Вирішення заявленого спору та складання рішення відбувається після виходу судді з відпустки.

22.12.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю Укрпакпром” проти позову заперечує повністю, вказуючи, серед іншого, на те, що позивач перерахував лише частину попередньої плати за виставленим рахунком-фактурою, що надало відповідачеві право зупинити виконання свого обов’язку відповідно до ч. 3 ст. 538 Цивільного кодексу України. Також, відповідач зауважує, що позивач не звертався до нього з вимогою про поставку товару в порядку ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України, а тому не вправі вимагати стягнення грошових коштів. Крім того, відповідач надав примірник договору, який діяв між сторонами до 31.12.2017.

Щодо строків подання відзиву на позову заяву відповідач зазначив, що ознайомився з ухвалою про відкриття провадження у справі лише 07.12.2018, а тому вважає, що відзив ним подано своєчасно.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази вручення відповідачеві примірника ухвали від 07.11.2018, суд вважає за можливе відраховувати 15-денний строк для подання відзиву на позовну заяву з 07.12.2018, коли уповноважений представник відповідача ознайомився з матеріалами справи, у зв’язку з чим поданий 22.12.2018 відзив приймається при вирішенні заявленого спору.

09.01.2019 позивач подав до суду відповідь на відзив від 04.01.2019, яку залучено до матеріалів справи, проте залишено без розгляду, оскільки її було подано з пропуском встановленого строку та без клопотання про його поновлення (за відомостями щодо вручення поштового відправлення на офіційному веб-сайті Публічного акціонерного товариства “Укрпошта” судом встановлено, що відзив на позовну заяву позивач отримав 26.12.2018, проте відповідь на відзив подав лише 09.01.2019, тоді як в ухвалі про відкриття провадження у справі такий строк було встановлено тривалістю у п’ять днів).

Вимог про розгляд справи в судовому засіданні за участю представників сторін після винесення ухвали про відкриття провадження у справі до суду не надходило.

Повно і всебічно з’ясувавши обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року між сторонами виникли зобов’язальні правовідносини, в межах яких Товариство з обмеженою відповідальністю “Укрпакпром” зобов’язалося поставити Товариству з обмеженою відповідальністю “Торгівельний дом – Гермес” 10 000 штук паперових мішків 70х50х9 4-х шарових 4+0, на загальну суму 93 000,00 грн., а Товариство з обмеженою відповідальністю “Торгівельний дом – Гермес” зобов’язалося прийняти і оплатити такий товар.

На виконання усної домовленості Товариство з обмеженою відповідальністю “Укрпакпром” висталило Товариству з обмеженою відповідальністю “Торгівельний дом – Гермес” рахунок-фактуру № УП-0000125 від 30.07.2018 на суму 93 000,00 грн. з оплати 10 000 штук паперових мішків 70х50х9 4-х шарових 4+0.

Упродовж наступного місця позивач перераховував відповідачеві кошти з посиланням на вказаний рахунок-фактуру, а саме: 13 000,00 грн. було сплачено 31.0.2018, 10 000,00 грн. - 02.08.2018, 25 000,00 грн. - 21.08.2018 та 10 000,00 грн. - 22.08.2018.

08.10.2018 позивач надійшла відповідачеві претензію № 50 від 08.10.2018, в якій послався на перерахування 58 000,00 грн. за рахунком № 125 від 30.07.2018 та вимагав від Товариства з обмеженою відповідальністю “Укрпакпром” повернення цієї суми до 19.10.2018, а також зазначав, що у разі невиконання вимоги, відповідач буде зобов’язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами.

Спір у справі виник внаслідок того, що, як стверджує позивач, станом на 31.10.2018 відповідач не передав товар, не направив пропозицію укласти договір купівлі-продажу, а тому він безпідставно користується грошовими коштами позивача в сумі 58 000,00 грн. з 31.07.2018 по 31.10.2018, які відмовився повернути та повинен сплатити проценти за неправомірне користування ними. Посилаючись на ч. 7 ст. 179, ч. 4 ст. 232 Господарського кодексу України та ст. 536 ч. 2 ст. 625, ст. 655, ч. 1 ст. 638, ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України позивач просить стягнути з відповідача 58 000,00 грн. попередньої плати та 380,48 грн. відсотків за користування чужими коштами за період з 31.07.2018 по 31.10.2018.

Відповідач проти позову заперечує, зазначаючи, що позивач сплатив не всю суму за виставленим рахунком, тоді як Товариство з обмеженою відповідальністю “Укрпакпром” витратило кошти на закупівлю сировини, тобто освоїло отримані 58 000,00 грн. Крім того, сторони не встановили строків виконання зобов’язань, а позивач не звертався з вимогою про передачу товару, відразу вимагаючи повернення попередньої плати.

Проаналізувавши правові позиції сторін, суд не вбачає підстав для задоволення заявленого позову, зважаючи на таке.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Статтею 205 Цивільного кодексу України передбачено можливість вчиняти правочини усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до ст. 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

З приписів ст. 181 Господарського кодексу України слідує, що укладення господарських договорів допускається й у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

У ст. 655 Цивільного кодексу України закріплено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналізуючи наведені норми законодавства та описані фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини з договору купівлі-продажу, який був укладений ними у простій формі шляхом обміну документами і корті підпадають під регулювання як загальних положень законодавства про зобов’язання, так і спеціальних норм про договір купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 662 Цивільного кодексу України встановлено загальний порядок, за яким продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з ч. 4 ст. 664 Цивільного кодексу України, якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Відповідно до ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З матеріалів справи слідує, що сторони не досягли домовленостей щодо строку передачі товару та перерахування коштів, а також порядку передачі товару.

При цьому, матеріали справи не містять підтвердження того, що позивач звертався до відповідача з вимогою передати фактично оплачений товар, а зі змісті позовної заяви слідує, що позивач вважає відповідача таким, що протиправно користується його грошовими коштами з 31.07.2018.

З аналізу наведених положень законодавства вбачається, що для того, щоб використати право покупця вимагати від продавця повернення попередньої плати за ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, на яку посилався позивач, необхідні наступні передумови: домовленість сторін, встановлення строків виконання зобов’язань, порушення продавцем строків передачі товару, виставлення вимоги про передачу оплаченого товару або повернення попередньої плати.

Як вказувалося вище, сторони не встановили строків виконання взаємних обов’язків (для продавця - на передачу товару, для покупця - на оплату товару).

Позивач не звертався до відповідача в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Тобто, відповідач не є таким, що прострочив виконання обов’язку з передачі товару.

Крім того, суд зауважує, що позивач не повідомляв відповідача про відмову від договору з подальшою вимогою про повернення попередньої плати.

А тому, домовленість сторін є чинною та підлягає належному виконанню або ж припиненню в установленому законодавством порядку.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги про стягнення 58 000,00 грн. попередньої плати судом відхиляються, акт само як і похідні від них вимоги про стягнення процентів.

Також суд враховує, що позивач перерахував за виставленим рахунком-фактурою не повну суму, а тому відповідач правомірно міг скористатися правом на зупинення виконання зобов’язання за ст. 538 Цивільного кодексу України, про що він і зазначив у відзиві на позовну заяву. Так, у ст. 538 вказується, що виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Відхиляючи позовні вимоги, суд також вважає за належне надати правову оцінку діям сторін в розрізі приписів ст. 689 Цивільного кодексу України, де вказується, що покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

За аналізом зазначеної статті покупець для виконання продавцем обов'язку із передачі товару, відповідно до вимог, що склалися між сторонами, зобов'язаний був забезпечити вивезення товару власним автотранспортом зі складу продавця.

Тобто договір купівлі-продажу є взаємно зобов'язуючим, де кожна із сторін договору наділена взаємними правами та обов'язками, у той час як позивач не вказав, які ж дії ним було вчинено для забезпечення максимально ефективного виконання зобов'язання.

Щодо посилань кожної зі сторін на небажання підписати письмовий договір, суд зазначає, що такі посилання не стосуються суті заявленого спору та підлягають самостійному врегулюванню між сторонами.

Також суд зауважує, що твердження позивача про те, що відповідач безпідставно користувався його грошовими коштами не відповідає фактичним обставинами справи, оскільки кошти були перераховані позивачем добровільно та в межах усного договору купівлі-продажу, про що він сам чітко вказує, що виключає твердження про безпідставність користування грошовими коштами відповідачем, так як кошти перераховувалися з конкретною метою і за наявності правової підстави (домовленості про купівлю-продаж певного товару).

У зв’язку з відмовою від позову судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 73-80, 129, 236-241, 252, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України подається до Півничного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя                                                                                   О.В. Мандриченко