ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.01.2019

Справа № 910/14717/18

Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Приватного акціонерного товариства "Старокраматорський машинобудівний завод", м. Краматорськ, Донецької області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Арбо Фінанс", м. Київ

про стягнення 25 000,00 грн., -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Старокраматорський машинобудівний завод" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" (відповідач) суми гарантійного платежу у розмірі 25 000,00 грн., сплаченого на підставі Попереднього договору про відступлення права вимоги за кредитними договорами від 04.07.2016р., посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх обов’язків за договором.

Згідно з п. 1 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.

Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами та запропоновано сторонам у визначені строки подати відповідні заяви по суті.

У запропонований судом строк відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, за змістом якого проти задоволення вимог позивача заперечує та посилається на те, що оскільки позивачем не було сплачено другий гарантійний платіж, відповідач не міг взяти участь в електронних торгах, що призвело до неможливості укладення основного договору. Таким чином, на думку відповідача, неможливість укладення основного договору виникла внаслідок порушення зобов’язань з боку самого позивача. Відповідач вважає безпідставним посилання позивача на п. 18 Попереднього договору, оскільки останнім не доведено обставин, які не залежали від позивача, що завадили укладенню такого договору.

У поданій до суду відповіді на відзив позивач проти доводів відповідача, викладених у відзиві заперечує та вказує на те, що відповідачем не виконано умови підп. 2.2.3. п. 2 Попереднього договору, ніякого повідомлення від відповідача у будь-який спосіб передбачений умовами названого правочину на адресу позивача не надходило. Окремо позивач звертає увагу суду на те, що відповідач і не міг укласти основний договір на умовах, що визначені у Попередньому договорі, оскільки згідно протоколу електронних торгів № 361 початкова ціна реалізації – 3 524 712,00 грн., ціна продажу за результатами аукціону – 3 559 959,12 грн., а за умовами Попереднього договору сторони визначили ціну продажу права вимогу на суму 3 041 536,38 грн. Зважаючи на викладене, позивач вважає, що він обґрунтовано послався на положення п. 18 Попереднього договору.

У відповіді на відзив позивач стверджує, що за своєю правовою природою перерахований ним гарантійний платіж у сумі 25 000,00 грн. є авансовим платежем (попередньою оплатою), який за умовами п. 13 Попереднього договору підлягав заліку в рахунок оплати визначеного в п. 1 названого правочину права вимоги при укладенні основного договору, відтак, на думку позивача до спірних правовідносин не повинні застосовуватись положення ст. ст. 570, 571 ЦК України.

Як на додаткову підставу, яка на думку позивача, може свідчити про відсутність своєї вини щодо не укладення основного договору останній вказує на те, що за умовами Попереднього договору сторони зобов’язались у строк до 14.10.2016 року укласти основний договір, натомість електронні торги (аукціон) відбулись 14.10.2016 року у період часу з 10:00:00 до 15:07:19.

У поданих до суду запереченнях щодо відповіді на відзив відповідач проти доводів позивача заперечує та посилається на те, що ним були дотримані положення укладеного між сторонами Попереднього договору та направлено на електронну адресу позивача повідомлення про призначення аукціону за лотом № 361 на 14.10.2016 року та необхідність сплати другого гарантійного платежу, докази чого додані до заперечення. Відповідач з посиланням на умови Попереднього договору повторно наголошує на тому, що у випадку невиконання умов договору, в тому числі відмова від укладення основного договору сума сплаченого позивачем гарантійного платежу не повертається

У запереченні щодо відповіді на відзив відповідач стверджує, що за своєю правовою природою перерахований позивачем гарантійний платіж у сумі 25 000,00 грн. є завдатком, який забезпечував укладення основного договору в майбутньому на підставі Попереднього договору, умови якого порушені позивачем.

Проведення електронних торгів (аукціону) 14.10.2016 року на думку відповідача не впливає на суть правовідносин, що склались між сторонами та не спростовує вини позивача у невиконанні ним підп. 2.2.3. п. 2 Попереднього договору.

У поданих до суду поясненнях позивач вказує на недотриманні відповідачем передбаченого нормами чинного процесуального закону порядку подання доказів, а також зазначає про те, що ані позивачем, ані відповідачем не вимагалось укладення основного договору в судовому порядку та не направлялись одне одному проекти основного договору, як того вимагають положення ст. 182 Господарського кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2018 року розгляд справи №910/14717/18 постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 15.01.2019 року.

У судовому засіданні 15.01.2019 року судом оголошено перерву до 22.01.2019 року.

У судове засідання 22.01.2019 року представники сторін не з’явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені під розписку та їх неявка не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно ч. 3 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

За приписами ч. ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, –

ВСТАНОВИВ:

04.07.2016 року між позивачем (новий кредитор) та відповідачем (первісний кредитор) укладено Попередній договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами (далі – Попередній договір), згідно п. 1 якого сторони зобов’язалися у термін до 14 жовтня 2016 року включно укласти договір про відступлення права вимоги (далі іменований “Основний договір”) за кредитним договором № 17000/1/14 від 17 лютого 2014 року із змінами та доповненнями, укладеним між ПАТ “Банк Перший” та позивачем (далі – “Кредитний договір”), на умовах, в порядку та строки, визначених цим попереднім договором відповідно до умов якого первісний кредитор уступить право вимоги за кредитним договором з усіма змінами та доповненнями, а також договорами забезпечення на користь нового кредитора, в тому числі за договором застави обладнання №17000/1/14-ZI від 17 лютого 2014 року, укладеним між ПАТ “Банк Перший” та позивачем. ПАТ “БГ Банк” є правонаступником всіх прав та зобов’язань ПАТ “Банк Перший” відповідно до п.1.4. Статуту ПАТ “БГ Банк” та рішення загальних зборів акціонерів банку (протокол № 2 від 29.07.2014 року).

У п. 2 Попереднього договору сторони домовились укласти основний договір з урахуванням істотних умов, а саме відповідач зобов’язувався передати та позивач - прийняти та оплатити визначене в п. 1 Попереднього договору право вимоги (п. 2.1.);

У п. 2.2. Попереднього договору сторони погодили ціну права вимоги та порядок розрахунків, а саме первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає та оплачує за ціною 3 041 536,38 грн. визначене в п. 1 Попереднього договору право вимоги (п. 2.2.1.).

На підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору про відступлення права вимоги (Основного договору), визначеного в п. 1 Попереднього договору право вимоги, новий кредитор оплачує на рахунок первісного кредитору гарантійний платіж в розмірі 25 000,00 грн., який повинен бути сплачений протягом 3 банківських днів з моменту підписання Попереднього договору (підп. 2.2.2. п. 2.2. Договору).

Згідно підп. 2.2.3. п. 2.2. Попереднього договору додатково новий кредитор після отримання повідомлення первісного кредитора на електронну адресу нового кредитора або на номер факсу або офіційним листом, що повідомляє про необхідність оплати та кінцеву дату до якої повинна відбутись оплата, оплачує на рахунок первісного кредитора, зазначений у попередньому договорі другий гарантійний платіж в розмірі 246 730,00 грн., який повинен бути сплачений не пізніше 8 банківських днів до закінчення строку прийому заяв на участь у відкритих торгах (аукціоні) з продажу права вимоги, зазначеного в п. 1 Попереднього договору.

За змістом п. 3 Попереднього договору відповідач зобов’язувався передати визначене в п. 1 Попереднього договору право вимоги позивачеві в день укладення основного договору та за умови проведення остаточних розрахунків, а за умовами п. 4 названого правочину позивач зобов’язувався провести оплату визначеного в п. 1 Попереднього договору право вимоги на умовах, визначених основним договором та прийняти визначене в п. 1 Попереднього договору право вимоги від відповідача в день укладення основного договору.

Як передбачено в п. 13 Попереднього договору суми гарантійних платежів, зазначені в п. п. 2.2.2., 2.2.3. цього договору підлягають заліку в рахунок оплати визначеного в п. 1 Попереднього договору права вимоги при укладанні Основного договору.

У відповідності до п. 16 Попереднього договору невиконання новим кредитором умов цього договору ,в тому числі відмова від укладання Основного договору, тягне за собою розірвання цього Попереднього договору та сплату штрафних санкцій, а саме фактично сплачені позивачем суми гарантійних платежів, зазначені в п. п. 2.2.2., 2.2.3. договору не повертаються відповідачем позивачеві за винятком випадків, передбачених п. 14 Попереднього договору.

За умовами п. 18 Попереднього договору якщо у термін, зазначений у п. 1 Попереднього договору не відбудеться укладення основного договору з обставин, за які не відповідає будь-яка із сторін, первісний кредитор зобов’язаний повернути новому кредитору суми фактично сплачених гарантійних платежів, зазначені в п. п. 2.2.2., 2.2.3. договору на рахунок з якого гарантійні платежі були перераховані новим кредитором. Перерахування коштів здійснюється у строк, що не перевищує 2 робочих днів з дня отримання відповідного письмового повідомлення від нового кредитора.

Попередній договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та за умовами здійснення гарантійного платежу, зазначеного у п. 2.2.2. договору. Попередній договір діє до дати укладення Основного договору, але в будь-якому випадку строк дії Попереднього договору не може бути довшим за дату яка вказана в п. 1 Попереднього договору (п. 21 Попереднього договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем перераховано відповідачу 25 000,00 грн. як гарантійний платіж згідно попереднього договору від 04.07.2016 року без ПДВ (згідно призначення платежу), що підтверджується платіжним дорученням № 3096 від 06 липня 2016 року.

03.11.2016 року позивач направив на адресу відповідача повідомлення про повернення коштів (лист № 08/693 від 02.11.2016 року), в якому з посиланням на п. 18 Попереднього договору та з огляду на не укладення основного договору просив останнього впродовж 2 робочих днів з дня отримання повідомлення повернути гарантійний платіж у сумі 25 000,00 грн., що підтверджується описом поштового відправлення з календарним штемпелем за 03.11.2016 року та фіскальним чеком від 03.11.2016 року), яке було отримане відповідачем 11.11.2016 року, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Спір у цій справі виник у зв’язку з тим, що на думку позивача перерахований ним гарантійний платіж у сумі 25 000,00 грн., оскільки основний договір між сторонами укладено не було та відсутність своєї вини в не укладенні такого договору має бути повернуто відповідачем виходячи з положень п. 18 Попереднього договору.

Крім того, у своїй позовній заяві позивач також посилається на положення ст. 1212 ЦК України як на підставу повернення названих коштів.

Натомість відповідач у своїх заявах по суті вказує на те, що оскільки позивачем не було сплачено другий гарантійний платіж за умовами Попереднього договору, він не міг взяти участь в електронних торгах, що призвело до неможливості укладення основного договору. За твердженнями відповідача, неможливість укладення основного договору виникла внаслідок порушення зобов’язань з боку самого позивача. Відповідач вважає безпідставним посилання позивача на п. 18 Попереднього договору.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 635 ЦК України зазначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

За відсутності у матеріалах справи доказів зворотного, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину суд вважає укладений між сторонами Попередній договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами від 04.07.2016р. належною підставою, у розумінні норм ст. 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Суд встановив факт перерахування позивачем на рахунок відповідача гарантійного платежу у сумі 25 000,00 грн. (згідно призначення платежу), що підтверджується платіжним дорученням № 3096 від 06 липня 2016 року та не заперечується відповідачем.

У своїх заявах по суті позивач з посиланням на умови Попереднього договору вказує на те, що оскільки основний договір між сторонами укладено не було на підставі п. 18 названого правочину спірні кошти у сумі 25 000,00 грн., перераховані у якості гарантійного платежу відповідачеві мають бути повернуті останнім.

Відповідач же у свої заявах по суті стверджує, що оскільки позивач ухилився від виконання передбаченого умовами Попереднього договору зобов’язання щодо перерахування другого гарантійного платежу на підставі п. 14 названого правочину спірні кошти не підлягають поверненню позивачеві, а посилання останнього на положення п. 18 Попереднього договору є безпідставним.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов’язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглянув доводи обох сторін та подані ними докази на їх підтвердження та дійшов наступних висновків.

По-перше, суд не може погодитись з позивачем щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв’язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов’язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14 та від 17.06.2014 у справі № 13/096-12, постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №906/1279/16.

Суд встановив, що грошові кошти у сумі 25 000,00 грн. перераховані позивачем на підставі платіжного доручення № 3096 від 06.07.2016 року з призначенням платежу – гарантійний платіж згідно попереднього договору від 04 липня 2016 року, без ПДВ набуті відповідачем на відповідній правовій підставі (укладений між сторонами Попередній договір) та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позову.

По-друге, суд зауважує, що за приписами чинного цивільного законодавства зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604-609 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, що залишилось невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Отже, саме по собі закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку.

При вирішенні спору суд виходить з того, що з огляду на положення ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов’язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору з погодженням всіх його умов, які обумовлюються.

По-третє, суд знаходить безпідставними доводи відповідача про виконання ним умов підп. 2.2.3. п. 2.2. Попереднього договору щодо направлення у встановленому цим пунктом договору порядку повідомлення про необхідність оплати та кінцеву дату до якої повинна відбутись оплата другого гарантійного платежу в розмірі 246 730,00 грн.

Суд звертає увагу відповідача на положення ч. ч. 1, 3 ст. 80 ГПК України, за змістом яких учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Тобто у даному випадку має місце порушення відповідачем порядку подання доказів, визначеного чинним процесуальним законом, що унеможливлює врахування при розгляді цієї справи долучених відповідачем до свого заперечення щодо відповіді на відзив доказів.

Суд констатує відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів отримання, як те передбачено в підп. 2.2.3. п. 2.2. Попереднього договору повідомлення відповідача про необхідність оплати та кінцеву дату до якої повинна відбутись оплата другого гарантійного платежу в розмірі 246 730,00 грн., а позивачем такі обставини заперечуються.

По-четверте, оскільки при розгляді цієї справи судом не встановлено факту невиконання позивачем умов Попереднього договору, в тому числі відмову від укладення основного договору, посилання відповідача на положення п. 16 вказаного правочину як на підставу для залишення (неповернення) спірних коштів позивачеві суд визнає такими, що не ґрунтуються як на умовах укладеного між сторонами договорі, так і на нормах чинного цивільного законодавства.

По-п’яте, суд знаходить такими, що мають під собою правове підґрунтя посилання позивача на положення п. 18 Попереднього договору для повернення спірних коштів.

Так, з правової конструкції норми статті 635 ЦК України випливає, що за умовами попереднього договору сторони зобов’язуються у встановлений таким договором строк укласти в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Обставини щодо неукладння сторонами основного договору визнаються обома сторонами та в силу ч. 1 ст. 75 ГПК України не підлягають доказуванню.

Поряд з цим, у п. 18 Попереднього договору сторони домовились, що якщо у термін, зазначений у п. 1 Попереднього договору не відбудеться укладення основного договору з обставин, за які не відповідає будь-яка із сторін, у відповідача виникає зобов’язання з повернення позивачеві суми фактично сплачених гарантійних платежів, зазначені в п. п. 2.2.2., 2.2.3. договору.

Суд встановив дотримання позивачем встановленого п. 18 Попереднього договору порядку направлення на адресу відповідача повідомлення про повернення коштів (лист № 08/693 від 02.11.2016 року), в якому просив останнього впродовж 2 робочих днів з дня отримання повідомлення повернути гарантійний платіж у сумі 25 000,00 грн., отримання такого повідомлення відповідачем 11.11.2016 року, що при розгляді цієї справи останнім не заперечується.

У своїх заявах по суті обидві сторони посилаються на те, що електронні торги за лотом 361 (право вимоги за кредитним договором № 17000/1/14 від 17 лютого 2014 року) були призначені на 14.10.2016 року.

Відповідач вказує на те, що він зміг взяти участь в електронних торгах, оскільки позивачем не було сплачено другий гарантійний платіж, натомість позивач стверджує про те, що відповідач і не міг укласти основний договір на умовах, що визначені у Попередньому договорі, оскільки згідно протоколу електронних торгів № 361 початкова ціна реалізації – 3 524 712,00 грн., ціна продажу за результатами аукціону – 3 559 959,12 грн., а за умовами Попереднього договору сторони визначили ціну продажу права вимогу на суму 3 041 536,38 грн.

Суд також відхиляє посилання позивача на долучену ним до відповіді на відзив копію протоколу № 17/10/16 про результати проведення відкритих торгів (аукціону) в електронні формі за лотом № 361 від 17.10.2016 року з огляду на порушення встановленого процесуальним законом (ч. ч. 1, 2 ст. 80 ГПК України) порядку подання доказів та відповідно не враховує названий доказ при вирішення спору.

Водночас, у п. 13 Попереднього договору як вказано вище сторони домовились, що суми гарантійних платежів, зазначені в п. п. 2.2.2., 2.2.3. цього договору підлягають заліку в рахунок оплати визначеного в п. 1 Попереднього договору права вимоги при укладанні Основного договору.

Частиною 2 статті 570 Цивільного кодексу України визначено, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

За приписами чинного в Україні законодавства, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). На відміну від завдатку аванс - це спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції. Аванс сплачується боржником у момент настання обов'язку платити та виконує функцію попередньої оплати.

Тобто, у разі невиконання зобов'язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі №910/12382/17.

Таким чином, встановивши при розгляді цієї справи відсутність порушення позивачем умов Попереднього договору та відповідно вини у неукладенні основного договору (що є метою попереднього договору) спірні кошти у відповідності до положень п. п. 13, 18 Попереднього договору мають бути повернуті позивачеві.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Інші доводи, міркування сторін судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог належними засобами доказування не спростовано.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 25 000,00 грн. суми основного боргу (перерахованого позивачем гарантійного платежу).

Судовій збір в розмірі 1 762,00 грн., відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, –

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" (ідентифікаційний код 40131717, місцезнаходження: 03087, м. Київ, вул. Ушинського, буд. 13-А) на користь Приватного акціонерного товариства "Старокраматорський машинобудівний завод" (ідентифікаційний код 05763642, місцезнаходження: 84302, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Конрада Гампера, буд. 2) 25 000,00 грн. (двадцять п’ять тисяч гривень 00 коп.) суми основного боргу та 1 762,00 грн. (одну тисячу сімсот шістдесят дві гривні 00 коп.) судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 25.01.2019 року.

Суддя                                                     С.М. Морозов