ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/144/17
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів головуючого судді Лавриненко Л.В.
суддів: Аленіна О.Ю., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Міністерства оборони України м. Київ
на рішення Господарського суду Одеської області від 08.11.2018 р.
по справі № 916/144/17
за позовом Міністерства оборони України м. Київ
до відповідачів:
1) Товариства з обмеженою відповідальністю ДАРТОСБУД м. Одеса;
2) Товариства з обмеженою відповідальністю КОНТРАКТОВА м. Київ
за участю заступника військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України
про визнання недійсним договору

суддя суду першої інстанції: Рога Н.В.
час та місце ухвалення рішення: 08.11.2018 р., м. Одеса, пр. т Шевченко,29, Господарський суд Одеської області

за участю:
прокурора: Стеценко О.О.

представників сторін:
від Міністерства оборони України м. Київ: Добров Ю.І.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.12.2018 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 08.11.2018 р. по справі № 916/144/17 та призначено її до розгляду.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Апеляційна скарга Міністерства оборони України м. Київ розглянута в межах процесуального строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

В січні 2017 р. Міністерство оборони України звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізінгова компанія "Контрактова" м. Київ про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 21.09.2015 р. б/н, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізінгова компанія "Контрактова" м. Київ.
В обґрунтування своїх вимог Міністерство оборони України стверджувало, що оспорюваний ним правочин за своєю правовою природою є договором факторингу, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса виступає фактором.
Пунктом 11 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг віднесено до фінансових послуг.
В силу приписів ст. 1077, ст. 1079 ЦК України, ст. 4, ст. 5 та 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання цього виду фінансових послуг.
З огляду на відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса статусу фінансової установи та дозволу на здійснення фінансових послуг, Міністерство оборони України вважає, що укладений між відповідачами у справі договір про відступлення права вимоги від 21.09.2015 р. б/н є таким, що не відповідає вимогам Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а також ЦК України, а тому його належить визнати недійсним.
Обґрунтовуючи наявність права на звернення до господарського суду в порядку ст. 4 ГПК України, Міністерство оборони України посилалось на те, що цілісний майновий комплекс - Державне підприємство "Одеський автомобільний ремонтний завод" м. Одеса є державною власністю, що перебуває у сфері управління Міністерства оборони України.
Оспорюваний правочин та ухвала Господарського суду Одеської області від 22.09.2015 р. у справі № 1-23-32/135-08-4825 про банкрутство Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" м. Одеса стали підставою для виникнення у Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса права вимоги до державного підприємства на суму 1 080 000 грн. Подальше задоволення кредиторських вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса за рахунок майна Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" м. Одеса вплине на права та законні інтереси Міністерства оборони України, як уповноваженого органу управління цим майном.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.11.2018 р. у справі № 916/144/17 Міністерству оборони України у задоволенні позову відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що Державне підприємство "Одеський автомобільний ремонтний завод" м. Одеса діє як державне унітарне комерційне підприємство, яке відповідно до п. 2.1, п. 3.5, п. 4.1 та п. 4.2 Статуту здійснює виробничу та іншу господарську діяльність, що не суперечить чинному законодавству, з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Підприємство має право укладати угоди, договори (контракти), набувати майнові та особисті немайнові права, нести зобов`язання у передбачених чинним законодавством України випадках.
Майно підприємства становлять основні фонди, обігові засоби та інші оборотні кошти, а також цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства. Майно підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за ним на праві господарського відання.
Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою уповноваженого органу управління у випадках, передбачених чинним законодавством України.
Підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах майна, що йому належить, згідно з чинним законодавством.
Проаналізувавши зміст ст. 55, ст. 73, ст.74, ст. 136 та ст. 137 ГК України, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність у Міністерства оборони України права втручатися в оперативно господарську діяльність підприємства.
Щодо оспорюваного Міністерством оборони України правочину, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" м. Київ договір відступлення права вимоги від 21.09.2015 р. не містить ознак договору факторингу, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням Міністерство оборони України оскаржило його до Південно західного апеляційного господарського суду.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи представника Міністерства оборони України та військового прокурора, суд апеляційної інстанції встановив наступне.
Відповідно до наявного в матеріалах справи Статуту Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" м. Одеса у редакції наказу Міністра оборони України від 04.09.2007 р. № 508, Державне підприємство "Одеський автомобільний ремонтний завод" м. Одеса засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України.
Підприємство створено з метою одержання прибутку, виконання державного замовлення Міністерства оборони України з ремонту озброєння та військової техніки, замовлень інших контрагентів, юридичних та фізичних осіб України та інших держав з ремонту та виготовлення продукції загально технічного та іншого призначення; виробництва продукції, виконання робіт та надання послуг для потреб національної економіки; іншої діяльності, яка не суперечить чинному законодавству України.
05.09.2008 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" м. Київ та Державним підприємством "Одеський автомобільний ремонтний завод" м. Одеса укладено договір № 50.
За умовами цього договору Державне підприємство "Одеський автомобільний ремонтний завод" м. Одеса (виконавець) прийняло на себе зобов`язання на свій ризик за завданням Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" м. Київ (замовник) виготовити напівпричепи - контейнеровози (товар) згідно специфікації, вказаної в п. 1.2 цього договору та передати їх у власність замовника, а останній зобов`язується прийняти та оплатити товар.
Відповідно до п. 1.2 договору встановлена замовником специфікація включає:
- найменування товару напівпричіп-контейнеровоз;
- кількість одиниць товару 10 (одиниць);
- марка, модель НПК 2113;
- вартість одиниці товару 168 750 грн.
Пунктом 1.3 договору передбачено, що ціна цього договору становить 1 687 500 грн., в т. ч. ПДВ в сумі 281 250 грн.
Відповідно до підпунктів 2.3.1 та 2.3.2 п. 2.3 договору замовник зобов`язаний:
протягом п`яти календарних днів з моменту укладення цього договору сплатити на користь виконавця авансовий платіж у розмірі 675 000 грн. шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок виконавця, вказаний в розділі "Реквізити та підписи сторін" цього договору;
протягом трьох днів з моменту передачі товару від виконавця до замовника за актом прийому передачі сплатити виконавцю грошові кошти в сумі 1 012 500 грн. шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок виконавця, вказаний у розділі "Реквізити та підписи сторін" цього договору, за умови, що товар, переданий замовнику, належної якості та відповідає специфікації, встановленій в п. 1.2 цього договору.
22.09.2008 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" м. Київ та Державним підприємством "Одеський автомобільний ремонтний завод" м. Одеса підписано додаткову угоду № 1 до договору від 05.09.2008 р. № 50, якою підпункти 2.3.1 - 2.3.4 договору викладені в іншій редакції, відповідно до якої замовник зобов`язаний:
- п. п. 2.3.1 протягом п`яти календарних днів з моменту укладення цього договору сплатити на користь виконавця авансовий платіж у розмірі 675 000 грн. шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок виконавця, вказаний у розділі "Реквізити та підписи сторін" цього договору;
- п. п. 2.3.1.1 протягом двадцяти календарних днів з моменту укладення цього договору сплатити на користь виконавця авансовий платіж у розмірі 405 000 грн. шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок виконавця, вказаний у розділі "Реквізити та підписи сторін" цього договору;
- п. п. 2.3.2 протягом трьох календарних днів з моменту передачі товару від виконавця до замовника за актом прийому передачі сплатити виконавцю грошові кошти в сумі 607 500 грн. шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок виконавця, вказаний у розділі "Реквізити та підписи сторін" цього договору за умови, що товар, переданий замовнику, належної якості та відповідає специфікації, встановленій в п. 1.2 цього договору.
28.10.2008 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" м. Київ та Державним підприємством "Одеський автомобільний ремонтний завод" м. Одеса підписано угоду про розірвання договору від 05.09.2008 р. № 50, пунктом 2 якої сторони передбачили, що виконавець протягом трьох днів з моменту укладення цієї угоди повертає замовнику отриманий авансовий платіж на загальну суму 1 080 000 грн.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.01.2009 р. у справі № 13/178-08-5061 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" м. Київ до Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" м. Одеса.
Стягнуто з Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" м. Одеса заборгованість за договором від 05.09.2008 р. № 50 в сумі 1 080 000 грн.
21.09.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" м. Київ та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса укладено договір про відступлення права вимоги.
За умовами цього договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" м. Київ відступає Товариству з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса право вимоги за договором від 05.09.2008 р. № 50, укладеним з Державним підприємством "Одеський автомобільний ремонтний завод" м. Одеса.
За цим договором новий кредитор набуває право вимагати від боржника належного виконання обов`язків за договором від 05.09.2008 р. № 50, а саме, сплатити заборгованість в сумі 1 080 000 грн.
Сума цього договору складає 702 000 грн., яку новий кредитор сплачує первісному кредитору в день укладення цього договору.
На виконання умов цього договору платіжним дорученням від 21.09.2015 р. № 256 Товариство з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса перерахувало Товариству з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" м. Київ грошові кошти в сумі 702 000 грн.
В подальшому, ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.09.2015 р. у справі № 1-23-32/135-08-4825 про банкрутство Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" м. Одеса в порядку ст. 25 ГПК України (в редакції, яка була чинною на час винесення відповідної ухвали) здійснено заміну кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" м. Київ його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса.
Як вбачається зі змісту оскарженого судового рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже, ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.
Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд апеляційної інстанції з цим висновком місцевого господарського суду не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
В силу приписів ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відповідно до п. 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 23" від 06.02.2014 р. № 352 до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів):
фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги;
набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення;
отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові Верховного суду від 11.09.2018 р. у справі № 909/968/16, договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що:
а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором);
б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги);
в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника;
г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату;
д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись: у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо;
е) вимоги до форми такого договору визначені у ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".
Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги.
Як вбачається з матеріалів справи, набувши за оспорюваним договором право вимоги до Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" м. Одеса в сумі 1 080 000 грн., Товариство з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса сплатило за це право 702 000 грн.
Тобто розмір грошової вимоги на 378 000 грн. перевищує ціну її відступлення.
Отже, з огляду на приписи наведених вище норм, а також правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" м. Київ та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса договір про відступлення права вимоги від 21.09.2015 р. за своєю правовою природою є договором факторингу, оскільки різниця між сумою грошової вимоги і вартістю її придбання є дисконтом.
Пунктом 11 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001 р. № 2664-III (зі змінами та доповненнями) факторинг віднесено до переліку фінансових послуг.
Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.
Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.
Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова установа це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.
Частиною 1 ст. 7 цього Закону передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.
Міністерство оборони України наполягає на тому, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса до Державного реєстру фінансових установ не включене, а тому не мало права укладати оспорюваний договір.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса належних та допустимих доказів включення його до Державного реєстру фінансових установ не надало.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.
Зазначена норма кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 207 ГК України, якою передбачено, що господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
З огляду на те, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" м. Київ договір від 21.09.2015 р. б/н за своєю правовою природою є договором факторингу, стороною фактором, в якому є особа, не включена до Державного реєстру фінансових установ, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами Міністерства оборони України про те, що вказаний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства.
Щодо доводів Товариства з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса про те, що Міністерство оборони України не є стороною договору про відступлення права вимоги від 21.09.2015 р. б/н, а тому цим договором жодним чином не порушено його прав та інтересів, суд апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.
Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною 2 ст. 4 ГПК України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу у спосіб, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 у справі N 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Враховуючи ту обставину, що Державне підприємство "Одеський автомобільний завод" м. Одеса є правонаступником усіх прав та обов`язків Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський автомобільний завод" (військової частини НОМЕР_1 ), і перебуває у сфері управління Міністерства оборони України, яке в силу абз. 2 п. 1 "Положення про Міністерство оборони України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 671, є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Міністерство оборони України має право на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 21.09.2015 р. б/н, оскільки предметом цього договору є право вимоги за зобов`язаннями суб`єкта господарювання, який перебуває у сфері управління позивача.

З огляду на викладені обставини, керуючись ст. ст. 272 282 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
Рішення Господарського суду Одеської області від 08.11.2018 р. у справі № 916/144/17 скасувати.
Позовну заяву Міністерства оборони України задовольнити.
Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 21.09.2015 р. б/н, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дартосбуд" м. Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Контрактова" м. Київ.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, в порядку та на умовах, передбачених ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 29.01.2019 р.

Головуючий суддя: Л. В. Лавриненко

Судді: О.Ю. Аленін

І.Г. Філінюк