ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/2594/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Ресурс", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мета Рітейл", м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 258847,84 грн
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, наказ № 1 від 27.05.2015;

відповідача - ОСОБА_2, довіреність від 08.10.2018.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Ресурс", м. Харків, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Мета Рітейл", м. Харків, про стягнення заборгованості в розмірі 258847,84 грн., з яких:140835,76 грн. - сума основної заборгованості, 671,72 грн. - інфляційні втрати, 2010,67 грн. - 3% річних, 21125,36 грн. - штраф 15%, 35208,94 грн. - штраф 25%, 23115,63 грн. - пеня, 35879,76 грн. - 0,15% за користування чужими грошовими коштами. Підставою нарахування зазначеної суми заборгованості стало порушення відповідачем умов договору поставки № 0895-15х від 01.12.2015, в частині вчасної та в повному обсязі оплати за отриманий товар. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 24.09.2018 прийнято дану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/2564/18, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 22.10.2018 о 10:30 год.

11.10.2018 представником відповідача, через канцелярію суду, надано відзив на позов (вх. № 29556), в якому відповідач проти позову заперечує частково, а саме: в частині нарахованих 10425,96 грн. основної заборгованості, 778,87 грн. - пені, 21125,36 грн. - штраф 15%, 35208,94 грн. - штраф 25%, 35879,76 грн. - 0,15% за користування чужими грошовими коштами.

22.10.2018 позивачем, через канцелярію суду, надано відповідь на відзив (вх. № 30175), в якій позивач проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позов, заперечував частково, зазначив про правомірність заявлених до стягнення сум, окрім суми основного боргу.

01.11.2018 відповідачем. через канцелярію суду, надано заперечення на відповідь на відзив (вх. № 31125), в яких підтримав правову позицію, викладену у відзиві на позов.

Ухвалою господарського суду від 20.11.2018 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 24 грудня 2018 року.

Ухвалою господарського суду від 19.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/2594/18 до судового розгляду по суті на 19.12.2018 о 12:50 год.

Протокольними ухвалами від 19.12.2018, 09.01.2019 у судових засіданнях оголошувалась перерва, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України.

У судовому засіданні 16.01.2019 представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні 16.01.2019 проти позову заперечував частково, з підстав, викладених у відзиві на позов.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 16.01.2019, відповідно до ст. 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

01.12.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТД Ресурс" (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мета Рітейл" (відповідач, покупець) укладено договір поставки товару № 0895-15х (далі - договір), відповідно до умов якого позивач поставляє і передає у власність покупця товар/продукцію партіями, відповідно до накладних, які є невід'ємною частиною даного договору, а відповідач приймає товар та оплачує його на умовах і в порядку, зазначеними цим договором.

Відповідно до п. 5.2. договору, покупець здійснює розрахунок з постачальником за поставлений товар на умовах відстрочення платежу на 21 календарних днів з дати отримання відповідної партії товару від постачальника.

Пунктом 5.3 договору сторони узгодили, що у разі несвоєчасної оплати товару відповідач сплачує на користь позивача проценти із розрахунку 0,15 % за кожен день прострочення оплати до дати повного виконання зобов'язання.

Відповідно до п.п.6.2, 6.2.1, 6.2.2 договору поставки покупець відповідає за несвоєчасну оплату отриманого товару шляхом:

- сплати постачальнику пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу від загальної суми заборгованості до дати повної оплати товару;

- та в разі, якщо прострочення платежу за поставлену партію товару становить більше трьох календарних днів покупець в такому випадку додатково сплачує на користь постачальника штраф в розмірі 15% від вартості відповідної партії товару. В разі, якщо прострочення платежу за поставлену партію товару становить більше тридцяти календарних днів, покупець додатково сплачує на користь постачальника штраф в розмірі 25% від вартості відповідної партії товару.

Відповідно до п.9.6. договору, сторони визначили, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки (штраф, пеня), які передбачені пунктами 6.2.1. та 6.2.2. даного договору становить 3 роки.

Як зазначає позивач, на виконання укладеного між сторонами договору поставки, відповідно до наданих до матеріалів справи видаткових накладних, позивач в повному обсязі виконав сої зобов'язання щодо поставки товару покупцю, та поставив відповідачу товар на загальну суму 141835,10 грн.

Проте, відповідач, в порушення умов договору, за поставлений товар повністю не розрахувався та має заборгованість за поставлений товар в розмірі 140835,76 грн.

Як вказує позивач, на адресу відповідача неодноразово направлялись претензії, з вимогою сплати заборгованості (претензія № 1 від 06.06.2018, претензія № 2 від 29.08.2018).

Направлені на адресу відповідача претензії, залишились без відповідного реагування, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до господарського суду Харківської області.

Звертаючись до господарського суду з даним позовом, позивач просить суд стягнути на свою користь заборгованість за договором поставки № 0895-15х від 01.12.2015 в розмірі 258847,84 грн., з яких:140835,76 грн. - сума основної заборгованості, 671,72 грн. - інфляційні втрати, 2010,67 грн. - 3% річних, 21125,36 грн. - штраф 15%, 35208,94 грн. - штраф 25%, 23115,63 грн. - пеня, 35879,76 грн. - 0,15% за користування чужими грошовими коштами.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, відповідно до наданих до матеріалів справи видаткових накладних, відповідач (покупець) отримав від позивача товар на загальну суму 141835,10 грн. Проте, як зазначив позивач, відповідач, в порушення умов договору, за поставлений товар повністю не розрахувався та має заборгованість за поставлений товар в розмірі 140835,76 грн.

Натомість, в процесі розгляду справи, судом встановлено, що під час розрахунку суми основної заборгованості відповідача за договором поставки, позивачем не були враховані суми сплачених відповідачем коштів за поставлений товар, відповідно до платіжного доручення № 22_133 на суму 3582,66 грн., платіжного доручення № 26738 на суму 3248,82 грн., платіжного доручення № 26739 на суму 3594,48 грн. Таким чином, матеріалами справи підтверджена наявність основної заборгованості відповідача за договором поставки від 01.12.2015 в загальному розмірі 130409,80 грн. Дана сума заборгованості не заперечувалась представником відповідача під час судового розгляду.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобовязання з оплати товару по договору поставки від 01.12.2015.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 73 ГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати суму боргу за договором поставки від 01.12.2015 в сумі 130409,80 грн., суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача даної суми основної заборгованості по договору поставки належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи, не спростованою відповідачем та такою, що підлягає задоволенню.

Позивачем заявлено до стягнення суму штрафу 15% в розмірі 21125,36 грн. та 25% в розмірі 35208,94 грн., розрахованого відповідно до п. 6.2.2 договору.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 ЦК України виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 230, 231 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Законом щодо окремих видів зобовязань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п.п.6.2, 6.2.1, 6.2.2 договору поставки покупець відповідає за несвоєчасну оплату отриманого товару шляхом:

- сплати постачальнику пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу від загальної суми заборгованості до дати повної оплати товару;

- та в разі якщо прострочення платежу за поставлену партію товару становить більше трьох календарних днів покупець в такому випадку додатково сплачує на користь постачальника штраф в розмірі 15% від вартості відповідної партії товару. В разі, якщо прострочення платежу за поставлену партію товару становить більше тридцяти календарних днів, покупець додатково сплачує на користь постачальника штраф в розмірі 25% від вартості відповідної партії товару.

Так, суд зауважує, що розмір штрафу залежить від кількості днів прострочення внесення плати, при цьому прострочення на 30 днів включає в себе прострочення на 3 дні, та, як наслідок, збільшує обсяг негативних наслідків для боржника, адже застосовується ставка штрафу в розмірі 25% замість 15%.

Згідно зі ст. 61 Конституції ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки правопорушенням у даному випадку є несвоєчасне виконання боржником свого зобов'язання з оплати товару, застосування штрафу двічі за вчинення одного правопорушення прямо суперечить принципу, закріпленому в Конституції України.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 902/1054/17.

Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині заявленої до стягнення суми штрафу 15% в розмірі 21125,36 грн.

Перевіривши розрахунок суми заявленого до стягнення штрафу 25%, суд зазначає, що вірним є розмір штрафу 25% в сумі 34313,28 грн. В частині заявленої до стягнення суми штрафу 25% в розмірі 895,66 грн. суд відмовляє, як в безпідставно заявленій.

Перевіривши розрахунок суми пені в розмірі 23115,63 грн., зробивши власний розрахунок, суд зазначає наступне.

Так, позивачем, за видатковими накладними:

- від 18.01.2018 №ВН-40402;

- від 18.01.2018 №ВН-40401;

- від 18.01.2018 №ВН- 1446;

- від 12.01.2018 №ВН-1201;

- від 12.01.2018 №ВН-1190;

- від 18.01.2018 №ВН-40403;

- від 19.01.2018 №ВН- 40561;

- від 23.01.2018 №ВН-40851, позивачем розраховано пеню за строк, більший ніж шість місяців, що є порушенням приписів ч. 6 ст. 232 ГК України.

Також судом було перераховано суму пені, у зв'язку з часткової оплатою відповідачем суми боргу за платіжним дорученням від 11.09.2018 в розмірі 3582,66 грн.

Таким чином, вірним є розрахунок суми пені - 21131,93 грн., який і підлягає стягненню на користь позивача. В частині заявленої до стягнення суми пені в розмірі 1983,70 грн. суд відмовляє, як в безпідставно заявленій.

Позивачем заявлена до стягнення сума 3% річних в розмірі 2010,67 грн. та інфляційних втрат в розмірі 671,72 грн.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Судом перевірено розрахунок суми 3% та інфляційних втрат, з урахуванням часткової оплатою відповідачем суми боргу за платіжним дорученням від 11.09.2018 в розмірі 3582,66 грн., в зв'язку з чим на користь позивача підлягає стягненню сума 3% річних в розмірі 1946,28 гр. та інфляційних втрат в розмірі 596,19 грн. В іншій частині заявлених сум, суд відмовляє, як в неправомірно заявлених.

Щодо стягнення з відповідача 0,15% за користування чужими грошовими коштами в розмірі 35879,76 грн., суд виходить з наступного.

Пунктом 5.3 договору сторони узгодили, що у разі несвоєчасної оплати товару відповідач сплачує на користь позивача проценти із розрахунку 0,15 % за кожен день прострочення оплати до дати повного виконання зобов'язання.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз статті 625 ЦК України, дає підстави суду дійти висновку, що договором може бути встановлено лише інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Разом із цим, згідно з положеннями статті 549 ЦК України грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобовязання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Таким чином, сума 35879,76 грн. - 0,15% за користування чужими грошовими коштами, фактично є пенею, а не річними, як помилково зазначає позивач.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі № 927/1091/17, в якій, зокрема, Верховний Суд наголосив, що проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами укладеного між сторонами у справі договору нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов'язання, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені, яка також була нарахована позивачем у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що не узгоджується з положеннями статті 61 Конституції України, за змістом якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи приписи законодавства, умови пункту 5.3. договору щодо нарахування відсотків річних в сумі 35879,76 грн., які фактично є пенею та вищевказану практику Верховного Суду, суд дійшов висновку, що позов в частині вимог по стягненню з відповідача 0,15% за користування чужими грошовими коштами в сумі 35879,76 грн. задоволенню не підлягає.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 11 ГПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною ОСОБА_3 України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку щодо часткової відмови в задоволені заявлених ТОВ "ТД Ресурс" позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 123, 129, 177, 183, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 256 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мета Рітейл" (м. Харків, вул. Лозівська, 5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Ресурс" (61001, м. Харків, м-н Повстання, 7/8, адреса для листування: 61010, м. Харків, вул. Основ"янська, 55, ) суму основної заборгованості за договором поставки від 01.12.2015 в розмірі 130409,80 грн., інфляційні втрати в розмірі 596,19 грн., 3% річних в розмірі 1946,28 грн., штраф 25% в розмірі 34313,28 грн., пеню в розмірі 21131,93 грн., ту судові витрати в розмірі 2928,61 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Ресурс" (61001, м. Харків, м-н Повстання, 7/8, адреса для листування: 61010, м. Харків, вул. Основ"янська, 55, );

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Мета Рітейл" (м. Харків, вул. Лозівська, 5, ).

Повне рішення складено 28.01.2019.

Суддя ОСОБА_3

справа № 922/2594/18