УХВАЛА

24 січня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/23591/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Бернік І.С., Сухового В.Г.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства "Будівельна фірма "Старатель"

на постанову Північного апеляційного господарського суду у складі Чорногуза М.Г. - головуючого, Хрипуна О.О., Суліма В.В. від 20 листопада 2018 року та рішення Господарського суду міста Києва у складі Плотницької Н.Б. від 14 червня 2018 року

за позовом Приватного акціонерного товариства "Будівельна фірма "Старатель"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Роял Білдінг"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Будбат"

про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Будівельна фірма "Старатель" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20 листопада 2018 року та рішення Господарського суду міста Києва від 14 червня 2018 року у даній справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги на відповідність вимогам параграфу 1 глави 2 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Суд зазначає таке.

За приписами пункту 5 частини 2 статті 290 Господарського процесуального кодексу України у касаційній скарзі повинно бути зазначено обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Таким чином, процесуальний закон покладає на скаржника обов'язок зазначати про неправильне застосування яких конкретно норм матеріального та/або порушення норм процесуального права припустилися суди нижчих інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень, в чому саме полягає таке порушення або неправильне застосування і яким чином воно вплинуло на прийняття цих рішень.

Так, у касаційній скарзі скаржник описує відносини, що склалися між учасниками даного провадження, викладає короткий зміст оскаржуваних судових рішень, правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо застосування приписів статті 1212 Цивільного кодексу України, а далі вказує про те, що судами не у повній мірі досліджено докази, які подавалися та про те, що такі докази є достатніми для прийняття рішення про витребування майна із чужого незаконного володіння, тобто для задоволення позову.

Суд зазначає, що відповідно до положень частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд вважає, що подана Приватним акціонерним товариством "Будівельна фірма "Старатель" касаційна скарга по суті зводиться до висловлення незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями і фактично є спробою спрямувати Суд до необхідності надання додаткової оцінки зібраним у справі доказам.

Під виглядом касаційної скарги скаржником завуальовано скаргу апеляційну, адже доводи, що наведені у ній не стосуються питань права та правозастосування, хоча формально скарга і містить посилання на норми матеріального та процесуального права.

Суд дійшов висновку, що скаржник, не враховуючи вимог частини 2 статті 287, пункту 5 частини 2 статті 290, статті 300 Господарського процесуального кодексу України та принципу res judicata, просто намагається домогтися прийняття іншого рішення у справі.

Суд роз'яснює скаржнику, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз'яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав'язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини") умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, зокрема і у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" заява № 52854/99).

Не можна розглядати перегляд, як замасковану апеляцію. Відступи від цього принципу виправдані лише тоді, коли вони необхідні за обставин суттєвого та неспростовного характеру.

За приписами пункту 4 частини 4 статті 292 Господарського процесуального кодексу України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Згідно з частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України такими підставами є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку про застосування до поданої касаційної скарги наслідків, передбачених пунктом 4 частини 4 статті 292 Господарського процесуального кодексу України у вигляді повернення скарги без розгляду.

Крім цього, Суд вважає за необхідне зазначити також про те, що за приписами пункту 2 частини 4 статті 290 Господарського процесуального кодексу України до касаційної скарги додаються докази, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір" № 3674 - VI.

За приписами статті 4 Закону України № 3674 - VI (в редакції чинній на час звернення з даною касаційною скаргою) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору складає 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Виходячи з майнової природи предмету спору, належний розмір судового збору, що підлягав сплаті за подання позовної заяви у даній справі становить 18 000 грн., а тому належною сумою судового збору, що має бути сплачена для касаційного оскарження судових рішень, що прийняті за результатами розгляду такої заяви є 36 000 грн. (200% * 18 000 грн.).

В порушення наведених норм до касаційної скарги взагалі не додано доказів сплати судового збору, хоча у додатках до касаційної скарги про наявність таких доказів і зазначено.

Відсутність зазначеного у додатку до касаційної скарги "документа, що підтверджує сплату судового збору" встановлено Актом Північного апеляційного господарського суду від 27 грудня 2018 року № 09.1-26/79/18, що був складений на підставі пункту 2.1.5 Інструкції з діловодства в господарських судах України.

Разом із цим, відповідно до положень частин 1, 2 статті 288 Господарського процесуального кодексу України касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Враховуючи наведені вище приписи Господарського процесуального кодексу України останнім днем строку на касаційне оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду від 20 листопада 2018 року (повний текст постанови виготовлено 21 листопада 2018 року) було 11 грудня 2018 року.

Разом з касаційною скаргою скаржником до Суду подано заяву про поновлення пропущеного процесуального строку на касаційне оскарження, яка мотивована тим, що повний текст постанови апеляційного господарського суду скаржником отримано поштою лише 26 листопада 2018 року, а тому, оскільки дану касаційну скаргу подано 17 грудня 2018 року, тобто в межах передбаченого, наведеною вище частиною 2 статті 288 Господарського процесуального кодексу України, двадцятиденного строку, скаржник має право на поновлення пропущеного строку.

Однак, Судом встановлено, що на конверті у якому касаційна скарга надійшла на адресу Північного апеляційного господарського суду проставлено штемпель поштового відділення з датою відправлення - 20 грудня 2018 року.

Конверт не містить штрихового ідентифікатора, який давав би Суду можливість перевірити дату подання касаційної скарги за допомогою офіційної інформації сайту Укрпошти, а доказів, на кшталт, чеку чи опису вкладення у цінний лист, що також повинні містити інформацію про дату відправлення, скаржник Суду не надає.

Згідно з частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Однак, наведені скаржником у заяві про поновлення строку на касаційне оскарження доводи не підтверджуються доданими до скарги доказами.

За таких обставин, керуючись статтями 13, 234, 290, 292, 314 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Будівельна фірма "Старатель" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20 листопада 2018 року та рішення Господарського суду міста Києва від 14 червня 2018 року у справі № 910/23591/17 разом з доданими матеріалами повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Суховий В.Г.