ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2019 м.Дніпро Справа № 904/845/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Орєшкіної Е.В. (доповідач),

суддів Кощеєва І.М., Подобєда І.М.,

секретар судового засідання: Абадей М.О.,

представники сторін:

від позивача: представник не з'явився;

від відповідача: Швець О.І., НОМЕР_1 виданий Павлоградським МВ УМВС України в Дніпропетровській обалсті 21.10.1999, фізична особа-підприємець;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "Конкурент" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2018 у справі №904/845/18 (суддя Петренко Н.Е., повний текст рішення складений 21.06.2018)

за позовом: Фермерського господарства "Конкурент", с.Оженківка, Павлоградський район, Дніпропетровська область

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Швеця Олександра Івановича, м.Павлоград, Дніпропетровська область

про визнання недійсним правочину,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року Фермерське господарство "Конкурент" (надалі - ФГ "Конкурент") звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.01.2012, укладеного між ним та Фізичною особою-підприємцем Швецем Олександром Івановичем (надалі - ФОП Швець О.І.).

Позов обґрунтований тими обставинами, що 14.10.2011 між ФГ "Конкурент", як орендодавцем, та ФОП Швець О.І., як орендарем, був укладений договір оренди №14/10-11, згідно п. 1 якого позивач передає, а відповідач приймає в оренду земельну ділянку площею 50 га., сівалку СЗТ-3,6, культиватор КПС-4,2, трактор ЮМЗ, на виконання якого 01.12.2011 сторонами підписані акти приймання-передачі транспортних засобів та земельної ділянки, яка знаходиться у постійному користуванні позивача.

Вказує, що відповідач, всупереч вимог ст. 20 Закону України "Про оренду землі", не здійснив державну реєстрацію вказаного договору оренди земельної ділянки, оскільки відмовився фінансувати виготовлення технічної документації на неї для присвоєння кадастрового номеру, натомість, приступив до обробки землі та запропонував позивачу іншим чином забезпечити своє право на вирощений врожай 2012 року на орендованій ним земельній ділянці площею 50 гектарів. Зазначає, що позивач погодився з такими умовами, але вважає, що цим його ввели в оману. Вказує, що 20.04.2012 відповідач надав позивачу для підпису два примірники договору №02/01-2012 купівлі-продажу сільськогосподарської продукції від 01.01.2012 з метою приховування відносин по договору оренди земельної ділянки, а також видаткову накладну №1 від 20.04.2012 на насіння соняшника на суму 32 000 грн., згідно якої ФОП Швець О.І. видав, а ФГ "Конкурент" отримав насіння соняшника вагою 0,400 т.

Позивач вказує, що даний договір був безтоварним, в дійсності насіння соняшника ФГ "Конкурент" від ФОП Швець О.І. не надходило, а сторони мали на увазі приховати договір оренди земельної ділянки площею 50 гектарів та забезпечити право власності ФОП Швець О.І. на вирощений врожай на земельній ділянці ФГ "Конкурент", якою користувався відповідач.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2018 у справі №904/845/18 (суддя Петренко Н.Е.) у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ФГ "Конкурент" подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить апеляційний господарський суд його скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апелянт зазначає, що:

- факт виконання договору оренди земельної ділянки №14/10-11 від 14.10.2011 встановлено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2017 у справі №904/6650/17, але при цьому місцевий господарський суд не прийняв до уваги, що цей договір оренди земельної ділянки не є зареєстрованим у встановленому порядку;

- договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.01.2012 «страхував» право власності ФОП Швець О.І. на його посіви на земельній ділянці ФГ «Конкурент» площею 50 га врожаю 2012 року, тому що договір оренди землі не був зареєстрований належним чином, а ФОП Швець О.І. вимагав гарантії набуття права власності на майбутній врожай, що він посадив на земельній ділянці ФІ «Конкурент» площею 50 га і цим гарантом став оспорюваний договір;

- судом першої інстанції не враховано, що насіння соняшника було нібито придбано ФГ «Конкурент» за завищеною в 22 рази ціною; не прийнято до уваги доводи позивача щодо безтоварності та нереальності оспорюваного правочину згідно податкового законодавства України.

21.01.2019 до канцелярії Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання апелянта про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване неможливістю прибуття в судове засідання його представника у зв'язку з несприятливими погодними умовами, яке задоволенню не підлягає з огляду на ті обставини, що апеляційний господарський суд у судових засіданнях неодноразово заслуховував доводи представників апелянта, відповідь на відзив на письмові пояснення від ФГ «Конкурент» суд отримав 21.09.2019, про необхідність надання додаткових пояснень у клопотанні не зазначено.

Відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечує, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Вказує, що договір №14/10-11 від 14.10.2011 та договір №02/01-2012 від 01.01.2012 є різними за своїм походженням, предметом, правовідносинами та правила, що регулюють договір оренди земельної ділянки не можуть застосовуватись до договору купівлі-продажу насіння соняшника. Зазначає, що позивачем не надано доказів того, що оскаржуваний договір був укладений без вільного волевиявлення позивача та не відповідав його внутрішній волі.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення присутніх в судових засіданнях учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладений договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.01.2012, за умовами якого продавець (відповідач) зобов'язується передати у власність покупцю (позивачу) належну продавцеві сільськогосподарську продукцію, а покупець зобов'язується її прийняти та сплатити.

Відповідно до п.1.2 договору купівлі продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.01.2012 найменування сільськогосподарської продукції: насіння соняшника (400 кг).

Згідно п.1.3 договору купівлі продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.01.2012 якість товару: товар, який поставляється за даним договором повинен бути вільним від сторонніх запахів, живих шкідників і хвороб.

Ціна продукції, що поставляється, встановлюється і розуміється сторонами як насіння соняшнику 80 000 грн., за одну метричну тонну (п.2.1 договору купівлі продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.01.2012).

Загальна сума договору складає 32 000 грн. (п.2.2 договору купівлі продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.01.2012).

Форма розрахунків за продукцію готівкою (п.2.3 договору купівлі продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.01.2012).

Поставка сільськогосподарської продукції здійснюється продавцем в ФГ "Конкурент" за адресою: Дніпропетровська область, Павлоградський район, с.Оженківка.

На виконання умов вищезазначеного договору відповідачем поставлено позивачу 400 кг насіння соняшника на загальну суму 32 000 грн., що підтверджується видатковою накладною №1 від 20.04.2012. Зазначений факт встановлений рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.2013 у справі №41/904/334/2013, яке набрало законної сили. Факт підписання накладної позивачем не заперечується. На вимогу Центрального апеляційного господарського суду (ухвала від 05.12.2018) відповідачем доведено належними доказами джерело походження насіння соняшника у кількості 400 кг, поставка якого вбачається з видаткової накладної №1 від 20.04.2012 (за ціною 80 000 грн. за 1 тону на загальну суму 32 000 грн.), а саме надано видаткову накладну №РН-0000213 від 12.04.2012, відповідно до якої ПП «Хім-Агро-Пром» поставлено ФОП Швецу О.І. насіння соняшника в кількості 400 кг. на загальну суму 30 800 грн.; свідоство на гібридне насіння №А 10005854 від 13.02.2012; сертифікат на насіння України серії СР 11805 від 02.02.2012 (а.с.207-209). Отже, поданими відповідачем доказами спростовано твердження позивача щодо безтоварності оспорюваного договору.

Між ФГ "Конкурент" (орендодавцем) та ФОП Швець О.І. (орендарем) укладений договір оренди №14/10-11 від 14.10.2011, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку площею 50 га, сівалку СЗТ-3,6, культиватор КПС-4,2, трактор ЮМЗ (а.с.31).

Згідно п. 1.1. вказаного договору об'єкт оренди передається орендодавцем орендарю для використання у господарській діяльності.

Строк оренди становить 3 роки з дати приймання об'єкта за актом приймання-передачі. Якщо жодна зі сторін не пізніше ніж на 1 місяць до закінчення строку дії договору не заявить про намір його розірвати, цей договір автоматично пролонгується (продовжується на тих самих умовах) (п. 3.1 договору оренди №14/10-11 від 14.10.2011).

Згідно п. 4.1 договору оренди №14/10-11 від 14.10.2011 загальний розмір орендної плати за об'єкт становить 30 тисяч гривень на рік.

01.12.2011 між гр.ОСОБА_2 та ФОП Швецем О.І. підписаний акт приймання-передачі земельної ділянки площею 50 га, який з боку орендодавця скріплений печаткою ФГ «Конкурент».

Договір №14/10-11 від 14.10.2011 неодноразово був предметом розгляду у суді. Фактичне виконання договору встановлено Господарським судом Дніпропетровської області у справах №904/9407/13 та 904/6650/17.

За доводами позивача, договором купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.01.2012 сторони приховали договір оренди земельної ділянки, сіялки СЗТ-3,6, культиватора КПС-4,2, сараю і трактора ЮМЗ №14/10-11 від 14.10.2011.

Позивач вважає, що договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.01.2012, укладений між ФГ "Конкурент" та ФОП Швець О.І., є удаваним правочином, так як волевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі, та правочин не був направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

ФГ «Конкурент» посилається на ті обставини, що сторони оспорюваного договору не мали мети його виконання, що його укладено для приховання договору оренди №14/10-11 від 14.10.2011.

Згідно ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч.2 ст. 235 Цивільного кодексу України).

Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч.1 ст. 235 Цивільного кодексу України). Отже, тут завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний, і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, маскують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі (наприклад, правочин видачі генеральної довіреності на автомобіль з правом його продажу може приховувати правочин купівлі-продажу цього автомобіля).

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставин, на які він послався як на підставу позовних вимог.

Саме апелянт вказує на те, що ним укладений оспорюваний договір та підписана видаткова накладна №1 від 20.04.2012 з метою приховування відносин за договором оренди земельної ділянки. Безтоварність договору №02/01-20/2012 від 02.01.2012 спростована наявними в матеріалах справи доказами, про що зазначено вище.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з орендою земельних ділянок здійснюється спеціальним земельним законодавством. Стосовно посилання апелянта на ті обставини, що договір оренди земельної ділянки №14/10-11 від 14.10.2011 не зареєстрований у встановленому порядку, слід зазначити, що зі змісту такого договору не вбачається, що відповідач прийняв на себе відповідне зобов'язання та зобов'язання фінансувати виготовлення технічної документації для присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці.

Реєстрація договору оренди землі не є предметом дослідження за поданим позивачем позовом, а розгляд справ у спорах, що виникають з податкових зобов'язань сторін не входять до юрисдикції господарських судів.

Щодо посилання апелянта на введення його відповідачем в оману, слід зазначити, що у відповідності до ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Проте обставини введення позивача відповідачем в оману апелянтом не доведено.

В силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується, тому обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Пунктом 6 ч.1 ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. ст. 627, 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стосовно доводів апелянта з приводу того, що поставка насіння соняшника здійснена відповідачем за завищеною ціною, слід зазначити, що позивач шляхом підписання договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.02.2012 фактично прийняв умови його пунктів 2.1, 2.2 та погодив відповідну ціну за поставлений товар.

Тож, укладаючи договір з наявністю у ньому п. п.2.1, 2.2, позивач усвідомлював їх зміст, вчиняв правочин з власної волі, добровільно, розуміючи наслідки своїх дій.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для визнання договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №02/01-2012 від 01.01.2012 недійсним.

Відповідачем заявлено про застосування позовної давності при вирішенні спору. Позивачем, в свою чергу, заявлено про поновлення строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України).

Частиною 4 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Поряд з цим, за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

В даному випадку, місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

Отже, Господарським судом Дніпропетровської області обставини справи з'ясовані повно та всебічно; рішення у даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права; підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору, пов'язані з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, покладаються на ФГ "Конкурент".

З огляду на викладене та керуючись ст. 129, ст. 276, ст. 282, ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Конкурент" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2018 у справі №904/845/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту до Верховного Суду.

Головуючий суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя І.М. Подобєд

(Повний текст постанови складено 25.01.2019).