ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року Справа № 903/685/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Гудак А.В.,

Суддя Олексюк Г.Є.,

Суддя Петухов М.Г.

секретар судового засідання Драчук В.М.

за участю представників:

позивача: Іщик В.А. дов. в справі

відповідача 1: Бурда Д.П.- адвокат, Гринчук І.С. - адвокат. довіреності в справі

відповідача 2: не з"явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Луцької міської ради на рішення господарського суду Волинської області від 05.12.2018 у справі № 903/685/18 (суддя Костюк С. В., м.Луцьк, повний текст складено 17.12.2018)

за позовом Луцької міської ради

до відповідачів: 1) Волинської обласної спілки споживчих товариств

2) Приватного нотаріуса Луцького міськрайонного нотаріального округу Веремчука Сергія Володимировича

про визнання незаконною та скасування постанови, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію

ВСТАНОВИВ:

Луцька міська рада звернулася до господарського суду Волинської області з позовом, в якому просить: визнати незаконною та скасувати постанову Волинської обласної спілки споживчих товариств про майновий комплекс від 17.07.2018 року № 28; визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 42101284 від 17.07.2018 року, прийняте приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем, який вчиняв дії, як державний реєстратор.

Рішенням господарського суду Волинської області від 05.12.2018 у справі №903/685/18 в позові Луцькій міській раді відмовлено.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що власником орендованої земельної ділянки площею 35294 кв.м., на якій розміщений ринок "Завокзальний" є Луцька міська рада, що підтверджено відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому його права як власника так і орендодавця земельної ділянки не порушено. Крім того, суд першої інстанції зазначає, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову (п.2 Роз'яснення №02-5/35 від 26.01.2000р. Президії Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів"). Оцінивши доводи відповідача-2, суд першої інстанції не вбачав порушень при проведенні державної реєстрації єдиного майнового комплексу Волинської спілки споживичих товариств, а тому відмовив в частині позову про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 42101284 від 17.07.2018 року.

Також на думку суду першої інстанції, позивачем не доведено належними доказами порушення його прав та охоронюваних законом інтересів при прийнятті оспорюваних рішень, а тому правові підстави для задоволення позову в цілому відсутні.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Луцька міська рада звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення господарського суду Волинської області від 05.12.2018 по справі №903/685/18 скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Вважає, суд знівелював доводи позивача про те, що якщо поліпшення не можуть бути відокремлені без заподіяння шкоди земельній ділянці та згода на такі поліпшення не надавалася, дані поліпшення належать на праві власності орендодавцеві і не можуть бути включені ні до постанови, яка оскаржується, ні до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у складі єдиного майнового комплексу відповідача 1.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції, що асфальтобетонні покриття та бруківка є приналежністю до єдиного майнового комплексу є протиправним. Крім того, суд першої інстанції на думку позивача не взяв до уваги те, що баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні підприємства).

Разом з тим, скаржник відзначає, що суд першої інстанції не дослідив вимоги Порядку про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, в порушення яких приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем проведено державну реєстрацію права власності на єдиний майновий комплекс на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 42101284 від 17.07.2018 без технічного паспорта на новостворений об`єкт нерухомого майна.

28.01.2019 на адресу суду від Волинської обласної спілки споживчих товариств надійшов відзив в якому просить суд апеляційну скаргу Луцької міської ради на рішення господарського суду Волинської області від 05.12.2018 по справі №903/685/18 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 05.12.2018 по справі №903/685/18 залишити без змін.

Представник позивача в судовому засіданні 30.01.2019 підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просив суд рішення господарського суду Волинської області від 05.12.2018 по справі №903/685/18 скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Адвокати відповідача 1 в судовому засіданні 30.01.2019 заперечили вимоги апеляційної скарги та надали відповідні пояснення. Просили суд апеляційну скаргу Луцької міської ради на рішення господарського суду Волинської області від 05.12.2018 по справі №903/685/18 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 05.12.2018 по справі №903/685/18 залишити без змін.

В судове засідання 30.01.2019 Приватний нотаріус Луцького міськрайонного нотаріального округу Веремчук Сергій Володимирович не з`явився та свого представника не направив, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Стаття 43 ГПК України зобов'язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності Приватного нотаріуса Луцького міськрайонного нотаріального округу Веремчука Сергія Володимировича.

Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника позивача адвокатів відповідача 1 в судовому засіданні 30.01.2019, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу Луцької міської ради слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 05.12.2018 у справі № 903/685/18 залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.02.2009 між Луцькою міською радою (Орендодавець) та Волинською обласною спілкою споживчих товариств (Орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрований 14.09.2009 року № 68 у Волинській регіональній філії ДП "Центр ДЗК (а.с.15-19 т.1); предметом договору є земельна ділянка загальною площею 35294 кв.м., на земельній ділянці знаходяться будівлі, споруди торгового комплексу "Завокзальний", що належать на праві власності Орендарю (п.п.2,3 договору); по п.14 договору земельна ділянка передається в оренду для обслуговування ринку "Завокзальний"; в п.6 зазначено, що через земельну ділянку проходить водопровід, каналізація, газопровід та електромережі, в охоронній зоні яких проводити капітальне будівництво після отримання погодження відповідних служб; додатковою угодою до договору оренди, зареєстрованою 27.05.2011 року за № 000045, дію договору пролонговано на 22 роки.

17.07.2018 Волинською обласною спілкою споживчих товариств прийнята постанова № 28, якою затверджено єдиний майновий комплекс Волинської обласної спілки споживчих товариств, до складу якого включено об'єкти нерухомого та рухомого майна, розміщеного на "Завокзальному ринку" за адресою Волинська область, м.Луцьк, вул.Карпенка-Карого,1 та зобов'язано юриста облспоживспілки подати всі необхідні документи реєстратору для реєстрації єдиного майнового комплексу (а.с.49 т.1); додатком № 1 до даної постанови визначено перелік об'єктів рухомого та нерухомого майна, розміщеного на Завокзальному ринку, під порядковим номером 1 - даного додатку вказано Торговий комплекс - ринок "Завокзальний" літери (А-1), площею 10837,3 кв.м., під № 2 - приміщення туалету, літери (Ап) площею 199,5 кв.м. (а.с.50 т.1).

На вищевказані об'єкти нерухомості 12.07.2017 виготовлено технічні паспорти (а.с.51-76 т.1).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 101 зареєстровано об'єкт нерухомого майна - єдиний майновий комплекс; складовими частинами об'єкта нерухомого майна є торговий комплекс - ринок "Завокзальний", (А-1) загальною площею 10837,3 кв.м. та приміщення туалету (Ап) загальною площею 199,5 кв.м.; в описі складової частини торгового комплексу ринок "Завокзальний" (А-1), крім іншого, вказано асфальтобетонні замощення, замощення з бруківки (а.с.31-32 т.1). Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято за індексним номером 42101284 від 17.07.2018 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області - Веремчуком Сергієм Володимировичем; підстава виникнення права власності: постанова про майновий комплекс, серія та номер: 28, виданий 17.07.2018 року, видавник: ВОССТ; рішення, серія та номер: справа № 19/4/08, виданий 07.07.2008 року, видавник: Третейський суд при товарній біржі "Західноукраїнська"; ухвала, серія та номер: 6-265/08, виданий 09.07.2008 року, видавник: Рівненський міський суд Рівненської області; рішення суду, серія та номер: 7/106-72, виданий 07.07.2003 року, видавник: Господарський суд Волинської області.

Однак, вважаючи те, що оскільки земельна ділянка за адресою: м.Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1 /кадастровий номер :22:065:0050 і асфальтне покриття та вимощення з бруківки належить до комунальної власності, а тому не могло вноситися до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно у складі єдиного майнового комплексу Волинської обласної спілки споживчих товариств, позивач звернувся до господарського суду Волинської області з позовом про визнання незаконною та скасування постанови Волинської обласної спілки споживчих товариств про майновий комплекс від 17.07.2018 року № 28 та визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 42101284 від 17.07.2018 року, прийняте приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем, який вчиняв дії, як державний реєстратор.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України гарантовано, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р.; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997 р.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Частиною 1 ст.11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

В силу частин 1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 4 ст. 334 ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У відповідності до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення порушень будь-яких його прав на землю, в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування; наслідком судового рішення у разі задоволення позову має бути захист та відновлення порушеного права позивача.

Частиною 1 ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар має право господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Згідно ст.28 Закону України «Про оренду землі», у разі здійснення орендарем за письмовою згодою орендодавця поліпшення орендованої земельної ділянки за власний рахунок орендодавець зобов'язаний компенсувати витрати на її поліпшення, якщо інше не передбачено договором оренди. Здійснені орендарем без згоди орендодавця витрати на поліпшення орендованої земельної ділянки, які неможливо відокремити без заподіяння шкоди цій ділянці, не підлягають відшкодуванню. Орендар вправі залишити за собою здійснені ним за власний рахунок вигоди від поліпшення орендованої земельної ділянки, якщо ці поліпшення можуть бути відокремлені без заподіяння шкоди земельній ділянці.

У відповідності до пунктів 2, 3 договору оренди землі від 20.02.2009, сторони передбачили, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 35294 кв.м. На земельній ділянці знаходяться будівлі, споруди торгового комплексу «Завокзальний», що належать на праві власності орендарю а також інші об'єкти інфраструктури через частину земельної ділянки проходить водопровід, каналізація, газопровід та електромережі. Інші особливості об'єкта оренди, які можуть вплинути на орендні відносини відсутні.

Пунктом 14 договору оренди землі від 20.02.2009 передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для обслуговування ринку «Завокзальний».

Пунктом 16 договору оренди землі від 20.02.2009 передбачено умови збереження земельної ділянки, а саме: використання ділянки відповідно до проекту забудови з дотриманням вимог чинного законодавства, державних будівельних та інших норм та правил.

Пунктом 29 договору оренди землі від 20.02.2009 визначено, що орендар має право : - самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі; -за письмовою згодою орендодавця зводити у встановленому законодавством порядку житлові, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження.

Поряд з цим, колегією суддів встановлено, що рішенням господарського суду Волинської області від 07.07.2003 у справі №7/106-72 визнано право власності за Волинською обласною спілкою споживчих товариств на об'єкти нерухомого майна Луцького госпрозрахункового ринку, що знаходяться за адресою: м.Луцьк, вул.Глушець,1, а саме: молочний павільйон, павільйон по торгівлі м'ясопродуктами, павільйон по торгівлі молочними виробами, павільйон по торгівлі овочами, а також за адресою: м.Луцьк, вул.Карпенка-Карого, 1, а саме торговий комплекс-ринок «Завокзальний»(а.с. 79-82 т.1).

Рішенням Третейського суду при товарній біржі «Західноукраїнська» від 07.07.2008 у справі №19/4/08 визнано за Волинською обласною спілкою споживчих товариств право власності на приміщення туалету площею 199,5 м.кв. за адресою: м.Луцьк, вул.Карпенка-Карого, 1.(а.с.83-85 т.1). Разом з тим, ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 09.07.2008 у справі №6-265/08 зобов'язано Комунальне підприємство «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» зареєструвати за Волинською обласною спілкою споживчих товариств право власності на приміщення туалету площею 199,5 м.кв. за адресою: м.Луцьк, вул.Карпенка-Карого, 1 на підставі рішення третейського суду при товарній біржі «Західноукраїнська» від 07.07.2008(а.с. 86 т.1).

У відповідності до статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться зокрема на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно п. 1.1 Статуту Центральної спілки споживчих товариств України (Укоопспілки), Центральна спілка споживчих товариств України (далі - Укоопспілка) об'єднує на добровільній основі Кримспоживспілку, Вінницьку, Волинську, Дніпропетровську, Донецьку, Житомирську, Закарпатську, Запорізьку, Івано-Франківську, Кіровоградську, Луганську, Львівську, Миколаївську, Одеську, Полтавську, Рівненську, Сумську, Тернопільську, Харківську, Херсонську, Хмельницьку, Черкаську, Чернівецьку, Чернігівську обласні спілки споживчих товариств, Броварську, Києво-Святошинську, Макарівську районні спілки споживчих товариств, Баришівське, Бориспільське, Вишгородське, Володарське, Кагарлицьке, Миронівське, Переяслав-Хмельницьке, Таращанське, Фастівське районні споживчі товариства Київської області, Київське міське споживче товариство, які є її членами, та зареєстрована за № 0000748 від 05.08.93.

У відповідності до п.1.2. Положення про громадське майно (основні засоби) споживчої кооперації України, затвердженого постановою шостих зборів Ради Укоопспілки сімнадцятого скликання, положення є нормативним актом Укоопспілки, обов'язковим для виконання споживчими товариствами, споживспілками, їх підприємствами (об'єднаннями), іншими суб'єктами господарювання системи Центральної спілки споживчих товариств (Укоопспілки).

Згідно п.1.4 Положення про громадське майно (основні засоби) споживчої кооперації України володіння, користування і розпорядження основними засобами здійснюють вищі органи управління споживчих товариств і споживспілок або уповноважені ними органи згідно з законодавством України, нормативними актами Укоопспілки та статутами споживчих товариств і споживспілок.

Крім того, відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Центральної спілки споживчих товариств України про офіційне тлумачення положень п.1 ст.9, п.1 ст.10 Закону України «Про споживчу кооперацію», ч.4 ст.37 Закону України «Про кооперацію» справа про захист права власності організації споживчої кооперації від 11 листопада 2004 року за справою №1-30/2004 №16-рп/2004 власністю споживчої кооперації є будь-яке майно, набуте у відповідності з цілями, які випливають зі статутної діяльності організацій споживчої кооперації, на підставі норм законодавства, чинного на час придбання цього майна.

У відповідності до п.2.3. Положення про громадське майно споживчої кооперації України всі основні засоби споживчої кооперації України поділяються на неподільне і подільне громадське майно. Неподільне громадське майно - сукупність необоротних активів (основних засобів) споживчого товариства, споживспілки, які розподілу не підлягають і слугують як сьогоднішнім членам споживчих товариств, так і майбутнім поколінням.

Підпунктами 2.3.6., 2.5., 2.5.1 вищезазначеного Положення передбачено, що до складу основних засобів входять у тому числі і будівлі, споруди, їх структурні компоненти та передавальні пристрої, в тому числі житлові будинки та їх частини (квартири і місця загального користування), капітальні витрати на поліпшення земель, автомобільний транспорт та вузли ( запасні частини) до нього, меблі, побутові електронні, оптичні, електро-механічні прилади і інструменти, інше конторське (офісне) обладнання, устаткування та приладдя до них, електронно-обчислювальні машини, інші машини для автоматичного оброблення інформації, пов'язані з ними засоби зчитування або друку інформації, інші інформаційні системи, телефони (у тому числі стільникові), мікрофони і рації, вартість яких перевищує вартість малоцінних предметів, будь-які інші основні засоби, не перелічені вище. До споруд відносяться інженерно-будівельні об'єкти, призначенням яких є створення умов, необхідних для здійснення процесу виробництва шляхом виконання тих чи інших технічних функцій, не пов'язаних із зміною предмета праці (мости, цистерни та резервуари на фундаментах, естакади, під'їзні шляхи, навіси, басейни тощо), а також зовнішні комунікації (водоканалізаційні системи, лінії електропередач і тепломережі, мережі радіотелефонного зв'язку тощо). Інвентарним об'єктом вважається кожна окрема споруда зі всіма улаштуваннями, що складає з ним одне ціле.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини та наявність вищевказаних правовстановлюючих документів з метою формування єдиного майнового комплексу Волинської обласної споживчої спілки, правлінням останньої була прийнята постанова №28 від 17.07.2018 «Про майновий комплекс» якою затверджено єдиний майновий комплекс Волинської облспоживспілки до складу якого входять об'єкти нерухомого та рухомого майна яке розміщене на Завокзальному ринку, що знаходяться за адресою: Волинська область, м.Луцьк, вул.Карпенка-Карого, 1 згідно додатку №1(а.с. 49-50 т.1).

Колегія суддів звертає увагу, на те, що у ст. 191 ЦК України визначаються поняття підприємства та його зміст. Підприємство визнається законом єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. Підприємство являє собою певну сукупність різних видів майна, перерахованих у ч. 2 ст. 191 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. До підприємства входять таким чином: рухомі та нерухомі речі, права вимоги та борги; право на торговельну марку або інше позначення; інші права. Оскільки підприємство має використовуватися у підприємницькій діяльності, то зрозуміло, що його власниками чи іншими титульними володільцями можуть бути суб'єкти підприємництва, а саме юридичні та фізичні особи, визнані такими відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", ГК України та інших актів законодавства.

На підприємство як єдиний майновий комплекс законодавець поширює правовий режим нерухомості, незважаючи на те, що до нього можуть входити як рухомі, так і нерухомі речі, інше майно. Однак такий режим не повинен поширюватися на окремі складові частини майнового комплексу, крім тих частин майна, до яких входять об'єкти нерухомості.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначає: «Цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання»; у Національному стандарті № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 р. № 1440 (абзац дванадцятий п.3) передбачене, що: «об'єкти оцінки у формі цілісного майнового комплексу (цілісний майновий комплекс) - об'єкти, сукупність активів яких дає змогу провадити певну господарську діяльність. Цілісними майновими комплексами є підприємства, а також їх структурні підрозділи (цехи, виробництва, дільниці тощо), які можуть бути виділені в установленому порядку в самостійні об'єкти з подальшим складанням відповідного балансу і можуть бути зареєстровані як самостійні суб'єкти господарської діяльності».

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, єдиний майновий комплекс Волинської обласної спілки споживчих товариств знаходиться на території ринку "Завокзальний" за адресою Волинська область, м.Луцьк, вул.Карпенка-Карого,1 на земельній ділянці площею 35294 кв.м., що перебуває в оренді Волинської обласної спілки споживчих товариств згідно договору оренди від 20.09.2009 року та додатковими угодами до нього.

У відповідності до ч. 2 ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Колегією суддів встановлено, що згідно заявленої позовної вимоги підставою визнання незаконною та скасування постанови Волинської обласної спілки споживчих товариств від 17.07.2018 року № 28 є зокрема, включення в опис складових частин торгового комплексу - ринок "Завокзальний" (А-1) асфальтобетонних замощень та замощень з бруківки.

В обґрунтування даної вимоги Луцька міська рада, як орендодавець земельної ділянки зазначає, що згоди на проведення поліпшень земельної ділянки не надавала, а тому вважає, що зроблені відповідачем-1 поліпшення земельної ділянки у вигляді вимощення асфальтним покриттям і бруківкою є невід'ємними частинами орендованої земельної ділянки і належать до комунальної власності, а тому в силу ст. 28 Закону України "Про оренду землі" та п. 28 договору витрати на дані поліпшення не підлягають відшкодування.

Натомість, колегія суддів відзначає, що згідно положень пункту 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України № 127 від 24.05.2001(із змінами) (в редакції на дату винесення оскаржуваної постанови) не належить до самовільного будівництва для громадських та виробничих будівель (приміщень): зведення на земельній ділянці тимчасових господарських будівель та споруд, навісів, альтанок, тамбурів, терас, веранд, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, воріт, хвірток, відкритих басейнів та із накриттям полегшеної конструкції, погребів, ганків тощо.

Крім того, колегія суддів в сукупності з вищевикладеним відзначає, що пунктом 29 договору оренди земельної ділянки від 18.02.2009 передбачені права орендаря земельної ділянки, зокрема: самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди, за письмовою згодою орендодавця зводити, житлові, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі та споруди, закладати багаторічні насадження.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що проведене відповідачем-1 замощення орендованої земельної ділянки враховуючи положення п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України № 127 від 24.05.2001 року (із змінами) (в редакції на дату винесення оскаржуваної постанови), не належить до самочинного будівництва, а тому виконання робіт з замощень асфальтним покриттям та бруківкою не потребувало письмової згоди орендодавця, в даному випадку Луцької міської ради.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи позивача в частині того, що асфальтобетонні покриття та бруківка є приналежністю головної речі - земельної ділянки та пов'язані з нею спільним призначенням, оскільки матеріалами справи, а саме: інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №135371392 від 23.08.2018 (а.с. 31-32 т.1) підтверджено, що асфальтобетонні замощення, замощення з бруківки не зареєстровано як окремий об'єкт нерухомості, а входять в опис складової частини єдиного майнового комплексу: торгового комплексу - ринок "Завокзальний"/А-1/.

У відповідності до ст.191 ЦК України, підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. 2. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. 3. Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. 4. Підприємство або його частина можуть бути об'єктом купівлі-продажу, застави, оренди та інших правочинів.

Згідно цивілістичного підходу, підприємство - це об'єкт цивільного права, який складається з різних видів об'єктів цивільних прав. Натомість у Господарському кодексі України під поняттям "підприємство" розуміється юридична особа - суб'єкт господарювання. Єдиний законодавчий підхід до розуміння категорії "підприємство" не витримується в сучасному законодавстві України. Для позначення суб'єкта в цивільному праві існує поняття "особа" - фізична і юридична особа. Саме особа набуває правоздатності і дієздатності, внаслідок чого стає суб'єктом правовідносин. В процесі реалізації правосуб'єктності юридична особа набуває майно на праві власності. Істотною рисою підприємства як сукупності різних видів майна є те, що ця сукупність є єдиною у розумінні того, що саме об'єднане майно забезпечує виробничу діяльність усього комплексу юридичної особи. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу можуть входити усі види майна, призначені для його діяльності: земельні ділянки, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші суб'єктивні цивільні права. Як видно з наведеного переліку, не все майно, що входить до складу підприємства як єдиного майнового комплексу є нерухомим - наприклад, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку.

Таким чином, колегія суддів враховуючи те, що власником орендованої земельної ділянки площею 35294 кв.м., на якій розміщений ринок "Завокзальний", зокрема частини, де здійснені асфальтобетонні замощення та замощення з бруківки є Луцька міська рада, що підтверджено відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.178-179 т.1), дійшла висновку про відмову в частині позовних вимог про визнання незаконною та скасування постанови Волинської обласної спілки споживчих товариств про майновий комплекс від 17.07.2018 №28, оскільки права позивача, як власника так і орендодавця земельної ділянки в результаті прийняття оскаржуваної постанови не порушено.

Щодо вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, проведених приватним нотаріусом 17.07.2018 року за № 42101284, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною 2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи для проведення державної реєстрації Волинською обласною спілкою споживчих товариств було надано: постанову про майновий комплекс № 28 від 17.07.2018 з додатком №1; рішення Третейського суду при товарній біржі "Західноукраїнська" справа № 19/4/08 від 07.07.2008 за позовом Волинської обласної спілки споживчих товариств до відповідача ОСОБА_6 про визнання права власності; Ухвалу Рівненського міського суду № 6-265/08 від 09.07.2008 за результатами розгляду заяви Волинської облспоживспілки про видачу виконавчого документа на підставі рішення Третейського суду при Товарній біржі "Західноукраїнська" від 07.07.2008; Рішення Господарського суду Волинської області справа №7/106-72 від 07.07.2003 за позовом Волинської обласної спілки споживчих товариств до відповідача Волинського обласного бюро технічної інвентаризації про визнання права власності; технічні паспорти на об'єкти нерухомого майна - Торговий комплекс "Завокзальний" (літер А-1) та приміщення туалету (літер Ап) від 12.07.2018, які були виготовлені Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7, номер кваліфікаційного сертифіката НОМЕР_1 (а.с.49-77 т.2).

Процедура державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень реєстрації оскаржуваної дії регулюється Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Згідно з п. 6. Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

За змістом статей 4, 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягає право власності. У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Право власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що перебування земельної ділянки в користуванні іншого суб'єкта господарювання, а саме Луцької міської ради, не є перешкодою для власника об'єктів нерухомого майна в даному випадку Волинської обласної споживчої спілки здійснювати реєстрацію майнового комплексу.

Згідно з абзацом 3 пункту 29 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року за № 1141 ( в редакції станом на 17 липня 2018 року) до державного реєстру прав вносяться такі відомості про нерухоме майно: про підприємство як єдиний майновий комплекс: повне найменування юридичної особи; ідентифікаційний код згідно з ЄДРПОУ; склад підприємства (перелік об'єктів нерухомого майна, що входить до єдиного майнового комплексу (земельні ділянки, будівлі, споруди тощо), із зазначенням їх реєстраційних номерів). Тобто вимоги до розділу Державного реєстру прав, (в т.ч. програмне у забезпечення) не передбачає внесення загальної площі майнового комплексу, яка могла б зазначатись у технічному паспорті на єдиний майновий комплекс, а лише складових частин (торговий комплекс ринок «Завокзальний» та приміщення туалету /А1/), на які як встановлено матеріалами справи було подано технічні паспорти від 12.07.2018.

Згідно зі ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав;

7) формування витягу з державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Згідно частиною 4 статті 23 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор не має права вимагати від заявника надання інших документів, крім тих, відсутність яких стала підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви, якщо інше не випливає з документів, що надані додатково. Тобто, враховуючи вищевикладене, відповідачем 2 було дотримано вимогу стосовно подачі технічних паспортів, дані яких дозволяли внести складові частини єдиного майнового комплексу.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що доводи позивача щодо неподання відповідачем 1 при поданні заяви про реєстрацію права власності технічних паспортів є необґрунтованими, оскільки матеріалами справи встановлено, що заявником було подано технічні паспорти на вищевказані об'єкти нерухомості.

Таким чином, системний аналіз норм законодавства дає підстави дійти висновку, про відсутність порушень при проведенні державної реєстрації єдиного майнового комплексу Волинської обласної спілки споживчих товариств, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в частині позову про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 42101284 від 17.07.2018 року.

Колегія суддів також відзначає, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з'ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

У відповідності до статті 15 ЦК України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено ст. 16 ЦК України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.

Статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів судом. При цьому, визначений вказаними статтями перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком у названих статтях, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

При цьому, особа, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту, повинна дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005 (заява № 38722/02).

У відповідності до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 79 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Поряд з цим, позивачем не доведено які саме його права та законні інтереси, в даному випадку порушені.

Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

Зважаючи на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог, саме з наведених підстав.

У відповідності до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Частинами 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні першої інстанції, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Волинської області від 05.12.2018 у справі № 903/685/18 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Луцької міської ради залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 05.12.2018 у справі № 903/685/18 без змін.

2. Справу №903/685/18 повернути господарському суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений « 04» лютого 2019 року

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Петухов М.Г.