РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.01.2019Справа № 910/14877/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне

об'єднання»

до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго»

про стягнення 10.706,78 грн

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

06.11.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об'єднання» до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про стягнення 8.899,35 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі укладеного між сторонам договору суборенди № У-355-14/32-6/0628-15/12 від 26.12.2014 позивачем було передано відповідачу в тимчасове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 121,4 кв. м. Строк дії договору встановлено до 25.11.2017. Додатковою угодою № 1 від 05.04.2016 сторони дійшли згоди достроково розірвати договір з 05.04.2016. Проте відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання в частині оплати суборенди за період з 01.11.2015 по 05.04.2016, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 5.594,62 грн та за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання позивачем нараховано пеню в сумі 1.034,86 грн, інфляційні втрати в сумі 1.826,47 грн та 3% річних в сумі 443,40 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/14877/18 від 08.11.2018 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено п'ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.

19.11.2018 позивачем усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду відповідних документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2018 відкрито провадження у справі № 910/14877/18 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Даною ухвалою суду зобов'язано відповідача протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 23.11.2018 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 895 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 25, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 08.11.2018 є місцезнаходженням відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Відповідач ухвалу суду від 23.11.2018, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 28.11.2018, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за № 895, а отже мав подати відзив на позовну заяву у строк до 13.12.2018 включно.

Також ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2018 сторонам встановлено строк на подачу відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив до 21.12.2018.

13.12.2018 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (поданий до відділу поштового зв'язку 12.12.2018), відповідно до якого відповідач заперечує поти задоволення позовних вимог повністю посилаючись на те, що за умовами п. 4.3 договору зобов'язання відповідача сплатити суборендну плату за розрахунковий місяць могло виникнути тільки після реєстрації позивачем податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, які позивачем не зареєстровано. Зазначає, що незважаючи на це, відповідачем здійснено оплату за листопад 2015 року в сумі 1.074,44 грн. За умовами п. 4.3 договору позивач мав надавати відповідачу рахунки на послуг з розрахунком індексації суборендної плати, виходячи з індексу інфляції за минулий місяць. У зв'язку з ненаданням позивачем належним чином оформлених рахунків за грудень 2015 року - квітенбь2016 року підстав для оплати була відсутня. Відповідач до вимог позивача про стягнення пені, що нарахована за період з 21.12.2015 по 16.11.2016 у розмірі 1.034,86 грн. просить суд застосувати строк позовної давності.

02.01.2019 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що відповідач не спростовує факту отримання від позивача послуг суборенди приміщень. Зазначає, що відповідач отримував відповідні рахунки, однак у позивача відсутня можливість надати на підтвердження своєї позиції відповідні рахунки та приєднати їх до матеріалів справи, тому як все майно у тому числі й рахунки на сплату за договором суборенди, яке належало товариству знаходиться на окупованій території Луганської області, яке захоплене невідомими озброєними особами. На підтвердження вказаних фактів позивач 04.08.2016 звернувся з повідомленням про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення до Прокуратури Луганської області. За наслідками вказаного повідомлення розпочато досудове розслідування у кримінальному проваджені №000354. Посилання відповідача на те, що він не отримував рахунки з відповідним розрахунком індексації суборендної плати, виходячи з індексу інфляції за минулий місяць носять помилковий характер. Тому як у долучених до позовної заяви додатках містяться акти про надання відповідачу послуг з урахуванням індексу інфляції. За кожний місяць чітко визначений розмір суборендної плати. Вказані акти складені у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному примірнику для кожної із сторін. Вважає викладені відповідачем у відзиві доводи безпідставними.

Також у відповіді на відзив позивач зазначає, що у зв'язку з тяжким фінансовим становищем на підприємстві наказом № 38/ОС від 16.04.2018 «Про зміну істотних умов правці працівників ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» на підприємстві до 31.12.2018 встановлений неповний триденний робочий тиждень з понеділка по середу. Відзив відповідача позивач отримав наприкінці 18.12.2018 та у зв'язку з триденним робочим тижнем позивач був позбавлений можливості підготувати за один робочий день та подати своєчасно відповідь на відзив до 21.12.2018, з огляду на що просить визнати поважними причини неподання відповіді на відзив своєчасно.

Суд у відповідності до ст. 119 Господарського процесуального кодексу України вважає за можливе поновити позивачу строк для подачі відповіді на відзив. При цьому судом враховано ту обставину, що відповідач відзив на позовну заяву надіслав відповідачу та суду лише на передодні граничного строку для його подачі, що в свою чергу також спричинило за собою неможливість своєчасної подачі позивачем відповіді на відзив.

02.01.2019 від позивача до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 10.706,78 грн, з яких: 6.650,27 грн основного боргу, 1.274,66 грн пені, 2.235,71 грн інфляційних втрат, 546,14 грн - 3% річних. Позивач зазначає, що при зверненні з позовною заявою було враховано не всі періоди, за які відповідач заборгував, а саме не був врахований червень 2015 року у розмірі 1.055,65 грн. У зв'язку з цим, позивачем здійснено перерахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних.

08.01.2019 позивачем до суду подано відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якому заперечує проти заяви позивача. Відповідач вважає, що позивачем не змінено кількісні показники за тією ж вимогою, а подано нову вимогу про сплату 1.055,65 грн, яка ґрунтується на іншій підставі - акті від 30.06.2015 і стосується іншого періоду (червня 2015 року), ніж зазначений в позовній заяві. Зазначає, що провадження у справі відкрито 23.11.2018, при цьому судове засідання не проводиться, відтак з урахуванням вимог ст.ст. 46, 252 Господарського процесуального кодексу України, позивач міг подати заяву про збільшення розміру позовних вимог не пізніше 24.12.2018. Проте позивач фактично подав (надіслав) свою заяву лише 26.12.2018 та не подав клопотання про поновлення пропущеного строку. Просить застосувати позовну давність до вимог про стягнення 1.055,65 грн основного боргу та нарахованих додаткових вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Суд вважає за можливе відповідно до ст. 119 Господарського процесуального кодексу України поновити позивачу строк для подачі заяви про збільшення розміру позовних вимог.

08.01.2019 позивачем до суду подано заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає, що позивач намагається виправдати лише факт ненадання рахунків на оплату за договором, але жодним чином не пояснює і не спростовує відсутності реєстрації податкових накладених. Зазначає, що позивачем не надано переліку захопленого майна. У повідомленні від 04.08.2016 сам позивач визнавав, що здійснює діяльність на неконтрольованій владою України території Луганської області. Станом на 01.08.2016 (заявлена дата захоплення адміністративного приміщення) договір вже було розірвано (з 05.04.2016), а позивач тривалий час здійснював діяльність в умовах прогнозованих ризиків і мав можливість перемістити необхідні документи на контрольовану територію. Позивачем не подано ні самих рахунків на оплату, ні доказів їх надіслання відповідачу, ні доказів захоплення таких документів. Вважає, що відповідачем пропущено строк для подачі відповіді на відзив, тому вона не може бути прийнята до розгляду та врахована судом. Відповідач, у зв'язку з тим, що він отримав відповідь на відзив лише 02.01.2019 просить поновити строк для подачі цих заперечень, який був встановлений судом до 21.12.2018.

Суд вважає за можливе відповідно до ст. 119 Господарського процесуального кодексу України поновити відповідачу строк для подачі заперечень на відповідь на відзив. При цьому судом враховану ту обставину, що відповідь на відзив позивачем була надіслана відповідачу та суду 26.12.2018.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.12.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об'єднання» (орендар, позивач) та Державним підприємством «Національна енергетична компанія «Укренерго» (суборендар, відповідач) укладено договір суборенди № У-335-14/32-6/0628-15/12 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору орендар передає, а суборендар приймає в тимчасове платне користування (суборенду) нежитлові приміщення загальною площею 121,4 кв. м., а саме: гараж площею 18,3 кв. м, бокси площею 74,2 кв. м, АЗС площею 16,8 кв. м., склад ПММ площею 12,1 кв. м, які розташовані за адресою: м. Краснодон, вул. Червоних Партизан, 65 (далі - об'єкт).

Спір виник внаслідок того, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за договором оплату послуг суборенди за червень, листопад 2015 року - 05.04.2016 повністю не здійснив, в зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 6.650,27 грн та за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання нараховано 1.274,66 грн пені, 2.235,71 грн інфляційних втрат та 546,66 грн - 3% річних.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до п. 2.2 договору сторони погодили, що згідно з п. 3 ст. 632 Цивільного кодексу України умови договору застосовуються до відносин між ними, що виникли до моменту його укладення, а саме з 26.12.2014.

Згідно з п. 3.1 договору строк оренди:

- початок - з дати підписання акта прийому-передачі об'єкту оренди орендарю;

- закінчення - 25.11.2017.

Відповідно до ч. 3 ст. 774 Цивільного кодексу України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Відповідно до п. 2.1 договору передача об'єкту в суборенду здійснюється за актом прийому-передачі об'єкту суборенди суборендарю. Зазначений акт є невід'ємною частиною договору.

За актом приймання-передачі від 26.12.2014 орендар передав, а суборендар прийняв в тимчасове платне користування (суборенду) нежитлові приміщення загальною площею 121,4 кв. м., а саме гараж площею 18,3 кв. м, бокси площею 74,2 кв. м, АЗС площею 16,8 кв. м., склад ПММ площею 12,1 кв. м, які розташовані за адресою: м. Краснодон, вул. Червоних Партизан, 65.

Відповідно до ч.1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з п. 4.1 договору розмір орендної плати за об'єкт становить 728,40 грн. за календарний місяць. Суборендна плата підлягає щомісячній індексації з урахуванням індексу інфляції (індексу споживчих цін).

Відповідно до п. 4.2 договору суборендна плата змінюється на підставі розміру індексу інфляції, офіційно опублікованого Державним комітетом статистики України або іншим відповідним органом у разі ліквідації або реорганізації Державного комітету статистики України, без підписання сторонами додаткових угод до договору.

Якщо індекс інфляції має негативне значення, орендна плата індексується в бік зменшення, але в жодному разі не може бути менше, суми, зазначеної в п. 4.1 договору.

05.04.2016 сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору, відповідно до якої сторони дійшли згоди достроково розірвати договір суборенди № У-335-14/32-6/0628-15/12 від 26.12.2014 з 05.04.2016 (останній день оренди).

За актом здачі-приймання від 05.04.2016 суборендар передав, а орендар прийняв з платного користування (суборенди) нежитлові приміщення загальною площею 121,4 кв. м., а саме: гараж площею 18,3 кв. м, бокси площею 74,2 кв. м, АЗС площею 16,8 кв. м., склад ПММ площею 12,1 кв. м, які розташовані за адресою: м. Краснодон, вул. Червоних Партизан, 65.

В матеріалах справи наявні наступні підписані та скріплені обома сторонами акти надання послуг на загальну суму 6.650,27 грн:

від 30.06.2015 на суму 1.055,65 грн,

від 30.11.2015 на суму 1.074,44 грн,

від 31.12.2015 на суму 1.075,20 грн,

від 31.01.2016 на суму 1.084,87 грн,

від 29.02.2016 на суму 1.080,53 грн,

від 31.03.2016 на суму 1.091,33 грн,

від 30.04.2015 (з 01.04.2016 по 05.04.2016) на суму 188,25 грн.

Пункт 5 статті 762 Цивільного кодексу України визначає, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п. 4.3 договору визначено, що суборендар сплачує суборендну плату шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендаря до 20 числа місяця, що настає після розрахункового, на підставі рахунку орендаря з урахуванням індексації суборендної плати. Оплата здійснюється після реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладених відповідно до ст. 201 Податкового кодексу України, податкова накладна надається суборендарю в електронній формі у форматі ХМL з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних потягом одного робочого дня від дати її реєстрації відповідно до ст. 201 Податкового кодексу України.

В матеріалах справи відсутні рахунки та докази їх надіслання чи вручення відповідачу. Також позивачем не подано доказів надання відповідачу зареєстрованих у встановленому порядку податкових накладених.

З огляду на те, що розмір суборендної плати визначений сторонами в актах надання послуг, які підписані відповідачем, та встановлено строк їх сплати до 20 числа місяця наступного за розрахунковим, суд вважає, що ніщо не перешкоджало відповідачу здійснювати оплату наданих послуг суборенди у визначені договором терміни.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 6.1.2 договору суборендар зобов'язаний своєчасно сплачувати суборендну плату.

Позивач зазначає, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за договором вартість наданих послуг за червень, листопад 2015 року - 05.04.2016 у визначений строк не виконав, в зв'язку з чим виникла заборгованість перед позивачем, яка складає 6.650,27 грн.

Проте, як вбачається з матеріалів справи відповідач 29.12.2015 платіжним дорученням № 6047 перерахував позивачу суборендну плату за договором за листопад 2015 року в сумі 1.074,44 грн.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем на момент звернення позивача з даним позовом до суду (31.10.2018 - подано до відділення поштового зв'язку) не порушено прав або охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами про стягнення суборендної плати за листопад 2015 року в сумі 1.074,44 грн.

Крім цього, стаття 256 Цивільного кодексу України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Враховуючи, що в силу умов п. 4.3 договору, відповідач зобов'язаний був вносити платежі до 20 числа місяця наступного за розрахунковим, то момент настання строку виконання зобов'язання та відповідно строк позовної давності щодо пред'явлення цих вимог слід встановлювати щодо кожного місяця наданих послуг суборенди.

Так, позивачем пред'явлено вимогу про стягнення з відповідача боргу по сплаті суборендної плати за червень 2015 року в сумі 1.055,65 грн., строк виконання зобов'язання по сплаті якої настав з 21.07.2015 та з урахуванням ст. 257 Цивільного кодексу України закінчився 21.07.2018. Отже, станом на день звернення до суду позивачем пропущено строк позовної давності для пред'явлення позивачем позову за цією вимогою.

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач заперечуючи проти позову просить суд застосувати строк позовної давності до вимоги про стягнення 1.055,65 грн. боргу.

Згідно з п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, в позові в частині стягнення з відповідача 1.055,65 грн боргу слід відмовити.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність передбачених чинним законодавством правових підстав для стягнення з відповідача вартості наданих послуг суборенди за період з грудня 2015 року по 05.04.2016 в розмірі 4.520,18 грн.

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов'язання щодо своєчасного внесення плати за надані послуги суборенди у повному обсязі, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України , підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 29 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» за невиконання зобов'язань за договором оренди, …, сторони несуть відповідальність, встановлену законодавчими актами України та договором.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 9.2 договору у разі порушення суборендарем строку сплати суборендної плати, суборендар сплачує орендарю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов'язання по платі наданих послуг суборенди.

Відповідно до частини 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Зазначена стаття передбачає строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, у разі якщо інше не встановлено законом або договором, а строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права встановлюється Цивільним кодексом України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем нараховано пеню за порушення відповідачем строків внесення суборендної плати наступним чином: на суму боргу за червень 2015 року за період з 21.07.2015 по 16.02.2016; на суму боргу за листопад 2015 року за період з 21.12.2015 по 17.06.2016; на суму боргу за грудень 2015 року за період з 21.01.2016 по 18.07.2016; на суму боргу за січень 2016 року за період з 21.02.2016 по 18.08.2016; на суму боргу за лютий 2016 року за період з 21.03.2016 по 16.09.2016; на суму боргу за березень 2016 року за період з 21.04.2016 по 17.10.2016; на суму боргу за квітень 2016 року за період з 21.05.2016 по 16.11.2016.

Суд не погоджується із періодом нарахування пені, оскільки у відповідності до ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються, а тому оскільки договір є припиненим з 05.04.2016 то нарахування пені має здійснюватись до 05.04.2016.

Згідно п. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Так, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) позовна давність застосовується в один рік (п. 2 згаданої статті).

Отже, штрафні санкції можуть бути розраховані та стягнені за рік, що передує зверненню позивача до суду із відповідною вимогою.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з конверту, в якому до суду надійшла дана позовна заява, позов поданий до відправлення 31.10.2018.

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач заперечуючи проти позову просить суд застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення пені.

Згідно з п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 1.274,66 грн пені не підлягають задоволенню, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності для пред'явлення вимог про стягнення пені, а також у в зв'язку з тим, що пеня нарахована після припинення дії договору.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті суборендних платежів, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 2.235,71 грн інфляційних втрат та 546,14 грн - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору не визначено інший розмір процентів.

Відповідно до ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 409,24 грн інфляційних втрат та 102,56 грн 3% річних нарахованих на суму боргу за червень 2015 року в розмірі 1.055,65 грн задоволенню не підлягають.

Позивачем на суму боргу за листопад 2015 року в розмірі 1.074,44 грн нараховано інфляційні втрати за період з січня 2016 року по вересень 2018 року та 3% річних за період з 21.12.2015 по 15.10.2018, з якими суд не погоджується, оскільки як зазначалось вище відповідачем здійснено оплату цього боргу ще 29.12.2015.

Отже за період з січня 2016 року по вересень 2018 року не мало місця прострочення зі сплати 1.074,44 грн, тому вимоги в частині стягнення нарахованих за цей період інфляційних втрат безпідставні та задоволенню не підлягають.

За результатами здійснення судом власного перерахунку (знаходиться в матеріалах справи) на суму боргу за листопад 2015 року в розмірі 1.074,44 грн за період з 21.12.2015 по 29.12.2015 (дата сплати) 3% річних становлять - 0,79 грн.

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 1.451,69 грн інфляційних втрат та 353,50 грн - 3% річних.

В іншій частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних в позові слід відмовити, оскільки розрахунок здійснений з порушення норм чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Пильність» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 25, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об'єднання» (91021, м. Луганськ, кВ. Гайового, 35-а, ) 4.520 (чотири тисячі п'ятсот двадцять) грн 18 коп. основного боргу, 1.451 (одна тисяча чотириста п'ятдесят одна) грн 69 коп. інфляційних втрат, 353 (триста п'ятдесят три) грн 50 коп. - 3% річних, 1.040 (одна тисяча сорок) грн 96 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В. Сівакова