ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2019 р. Справа№ 910/7197/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Разіної Т.І.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 29.01.2019,

розглянувши апеляційну скаргу Київської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 (повний текст складено 24.09.2018)

у справі №910/7197/18 (суддя Гулевець О.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Волевач Наталії Михайлівни

до Київської міської ради

третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «АТБ-Інвест»

про визнання зобов'язання припиненим

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець Волевач Наталія Михайлівна (далі, позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі, відповідач) про визнання правовідносин за Договором оренди земельної ділянки від 31.01.2006, кадастровий номер - НОМЕР_1, загальною площею 0,0500 га, розташованої по вул. Клавдіївська, 27а у Святошинському районі м. Києва, (зареєстрований 21.02.2006 Головним управлінням земельних ресурсів - виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 75-6-00269), в редакції договору про поновлення договору оренди земельної ділянки від 30.10.2015, припиненими для Фізичної особи-підприємця Волевач Наталії Михайлівни.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2018 залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «АТБ-Інвест» (далі, третя особа).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв'язку із набуттям третьою особою права власності на об'єкт нерухомості, який знаходиться на орендованій позивачем земельній ділянці по вул. Клавдіївська, 27а у Святошинському районі м. Києва, фактичне право користування земельною ділянкою здійснює новий власник, а тому позивач вважає, що в силу норм статей 120, 141 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України та частини 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» наявні підстави для припинення права користування земельною ділянкою.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 у справі №910/7197/18 позов задоволено повністю.

Визнано правовідносини за договором від 31.01.2006 оренди земельної ділянки, кадастровий номер - НОМЕР_1, загальною площею 0,0500 га, розташованої по вул. Клавдіївська, 27а у Святошинському районі м. Києва, (зареєстрований 21.02.2006 Головним управлінням земельних ресурсів - виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за №75-6-00269), в редакції договору про поновлення договору оренди земельної ділянки від 30.10.2015, припиненими для Фізичної особи-підприємця Волевач Наталії Михайлівни.

Присуджено до стягнення з Київської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Волевач Наталії Михайлівни судовий збір у розмірі 1 762,00 грн.

В обґрунтування прийнятого рішення суд, посилаючись на норми статей 120, 141 Земельного кодексу України, статтю 377 Цивільного кодексу України та частину 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі», зазначив, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача земельної ділянки, на якій розташовані такі об'єкти, припиняється автоматично, в силу закону, без «оформлення» припинення права будь-якими актами та документами.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Київська міська рада звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 у справі №910/7197/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповністю з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до наступного:

- норми статей 120, 141 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України та частини 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки строк дії договору оренди земельної ділянки, укладеного між позивачем та відповідачем, закінчився 21.02.2011, а ОСОБА_3 набув право власності на будівлю магазину - 01.10.2015 та 02.10.2015 між ОСОБА_3 та ТОВ «АТБ-Інвест» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, тому ні ОСОБА_3, ні ТОВ «АТБ-Інвест» не могли набути право користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, оскільки станом на момент набуття права на об'єкт нерухомого майна вказаними особами у ФОП Волевач Наталії Михайлівни були відсутні правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку;

- судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги ту обставину, що відповідно до пункту 8.4. Договору орендарі зобов'язані протягом 10 днів з моменту вчинення відповідного правочину про відчуження майна, повідомити про це орендодавця, а також повідомити про наміри подальшого використання спірної земельної ділянки. Однак, позивачами значно перевищено цей строк, тобто не виконано однієї з умов договору оренди. При цьому, навіть на момент підписання договору про поновлення договору оренди земельної ділянки від 30.10.2015 позивач, не являючись власником нежитлової будівлі, не повідомила відповідача про те, що нежитлова будівля належить на праві власності іншій особі;

- суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що у чинному законодавстві не йдеться про автоматичний перехід до набувача майна права користування земельною ділянкою на підставі договору придбання нерухомості у фізичної або юридичної особи, оскільки повноваження щодо наділення правом на земельну ділянку має виключно власник земельної ділянки, яким в даному випадку є відповідач.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2018 апеляційну скаргу Київської міської ради у справі №910/7197/18 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Разіної Т.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 у справі №910/7197/18, призначено до розгляду апеляційну скаргу Київської міської ради на 29.01.2019.

У судове засідання, призначене на 29.01.2019, представник третьої особи не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень, які направлялися на адресу третьої особи та були повернуті поштовим відділенням на адресу суду із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення третьої особи про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги та з огляду на відсутність передбачених статтею 202 Господарського процесуального кодексу України підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів визнала за можливе здійснювати перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника третьої особи.

Представник позивача письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, у судовому засіданні проти її задоволення заперечував, просив залишити оскаржене рішення суду без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Київської міської ради від 06.10.2005 № 90/3554 «Про передачу суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі Волевач Наталії Михайлівні земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування магазину-кафе на вул. Клавдіївській, 27-а у Святошинському районі м. Києва» передано позивачу, за умови виконання п. 3 цього рішення, у короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку площею 0,05 га для будівництва, експлуатації та обслуговування магазину-кафе на вул. Клавдіївській, 27-а у Святошинському районі м. Києва за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

На виконання вказаного вище рішення Київської міської ради 31.01.2006 між Київською міською радою та позивачем укладено Договір оренди земельної ділянки (далі, Договір), зареєстрований 21.02.2006 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис №75-6-00269 в книзі записів державної реєстрації договорів.

Згідно з актом приймання-передачі земельної ділянки від 21.02.2006 відповідач передав, а позивач отримав в користування земельну ділянку, що розташована на вул. Клавдіївській, 27-а у Святошинському районі м. Києва площею 0,05 га кадастровий номер :75:040:030 для будівництва, експлуатації та обслуговування магазину-кафе.

30.10.2015 між сторонами було укладено Договір про поновлення договору оренди земельної ділянки, яким договір оренди викладено в новій редакції.

У відповідності до пункту 3.1. Договору оренди в редакції договору від 30.10.2015 сторони погодили, що договір укладено на 5 (п'ять) років, тобто до 30.10.2020.

Як вбачається із матеріалів справи, 25.10.2010 між Фізичною особою-підприємцем Волевач Наталією Михайлівною та ОСОБА_3 укладений Договір №25-10/10 про пайову участі у розмірі 100% участь у будівництві, відповідно до якого ОСОБА_3 зобов'язується здійснити 100% будівництва об'єкту (магазину за адресою: м. Київ, вул. Клавдіївська, 27-а, будівництво якого здійснюється на земельній ділянці площею 0,05 га, що надана у користування ФОП Волевач Н.М.), та після закінчення та введення його в експлуатацію ОСОБА_3 отримує об'єкт у власність.

У відповідності до пункту 5.4.6. Договору №25-10/10 про пайову участі у розмірі 100% участь у будівництві, у редакції додаткової угоди від 21.08.2015, після прийняття об'єкту в експлуатацію і отримання права власності на побудований об'єкт, у відповідності до статей 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України до ОСОБА_3 переходить право користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у ФОП Волевач Н.М.

01.10.2015 ОСОБА_3 набув право власності на будівлю магазину, яка розташована на орендованій позивачем земельній ділянці за адресою: м. Київ, вул. Клавдіївська, 27-а, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно 44888869 та витягом з Державного реєстру речових право не нерухоме майно про реєстрацію права власності 44889415, копії яких містяться у матеріалах справи (том 1, а.с. 47-49).

02.10.2015 між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АТБ-Інвест» укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого третя особа набула у власність об'єкт нерухомого майна будівлю магазину (літ. А-1), розташованого за адресою: м. Київ, вул. Клавдіївська, 27-а.

Відповідно до пункту 1.7. Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02.10.2015 майно розташоване на земельній ділянці загальною площею 0,0500 га (кадастровий номер НОМЕР_1). Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України з моменту набрання чинності цим договором до покупця переходить право користування вищезазначеною земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У відповідності до пункту 4.14. Договору оренди земельної ділянки (у редакції договору від 30.10.2015 про поновлення Договору оренди) у випадку відчуження об'єкта нерухомого майна орендар зобов'язаний сплачувати орендну плату до оформлення відповідного права на дану земельну ділянку новим власником даного нерухомого майна.

За змістом пункту 8.4. Договору оренди (у редакції від 30.10.2015) орендар зобов'язаний письмово повідомити орендодавця про відчуження об'єктів (їх части), що розташовані на земельній ділянці і належать орендарю, протягом 10 днів з моменту вчинення відповідного правочину, а також повідомити про наміри подальшого використання земельної ділянки. У випадку, якщо орендар має намір припинити право користування земельною ділянкою (її частиною), цей договір розривається за згодою сторін, або до цього Договору вносяться відповідні зміни при виникненні відповідного права на землю у нового власника об'єктів, які були відчужені.

Згідно з пунктом 11.3. Договору оренди земельної ділянки (у редакції від 30.10.2015) договір оренди припиняється, зокрема, у разі набуття права власності на об'єкти нерухомості, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. В даному випадку в договорі про відчуження об'єктів нерухомості, що розташовані на земельній ділянці, що є предметом цього договору, визначається суб'єкт (орендар за цим договором або новий власник об'єктів нерухомості), який сплачує орендну плату відповідно до розмірів, встановлених цим договором, та несе відповідальність за зобов'язаннями, передбаченими цим договором для орендаря, до моменту оформлення новим власником нерухомості відповідного права на земельну ділянку.

У зв'язку із зазначеним, позивач звернувся до відповідача із пропозицією про припинення дії Договору оренди та направив 19.03.2018 на підписання відповідну додаткову угоду (том 1, а.с. 55-57).

Проте, відповідач станом на день звернення до суду відповіді не надіслав, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду із позовом у даній справі.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог у даній справі з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено Договір оренди земельної ділянки від 31.01.2006 строком на 5 років. Місцем розташування земельної ділянки є місто Київ, вул. Клавдіївська, 27-а у Святошинському районі.

Водночас, у відповідності до пункту 3.1. Договору оренди в редакції договору від 30.10.2015 про його поновлення сторони поновили дію договору оренди строком на 5 (п'ять) років, тобто до 30.10.2020.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02.10.2015 ОСОБА_3 (який набув право власності на побудований на спірній земельній ділянці об'єкт на підставі Договору №25-10/10 про пайову у розмірі 100% участь у будівництві, у редакції додаткової угоди від 21.08.2015) передав третій особі (ТОВ «АТБ-Інвест») у власність об'єкт нерухомого майна - будівлю магазину (літ. А-1) за адресою: м. Київ, вул. Клавдіївська, 27-а, розташований на орендованій позивачем згідно Договору оренди (із урахуванням договору про його поновлення) земельній ділянці.

Право власності на будівлю магазину (літ. А-1), розташованого за адресою: м. Київ, вул. Клавдіївська, 27-а, виникло у ТОВ «АТБ-Інвест» 02.10.2015, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових право не нерухоме майно про реєстрацію права власності 44986000 (том 1, а.с. 54).

Статтею 31 Закону України «Про оренду землі» визначені випадки припинення договору оренди землі, зокрема, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.

Питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється статтями 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з частиною 1 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

При цьому, у відповідності до частини 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

У розумінні наведених положень законодавства у разі переходу права власності на майно, що знаходиться на орендованій земельній ділянці, до нового власника з моменту набуття права власності на це майно переходить право оренди земельної ділянки, на якій вказане майно розміщене у тому самому обсязі та умовах, які були у попереднього власника.

Наведені норми слід розуміти таким чином, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Відповідно, новий власник об'єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває права оренди за чинним договором оренди, а не у порядку повторного надання земельної ділянки, тобто має місце заміна сторони у зобов'язанні.

При цьому, суд наголошує, що у разі переходу права власності на нерухомість заміна орендаря земельної ділянки у відповідному чинному договорі оренди землі відбувається автоматично, в силу прямої норми закону.

Отже, посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що у чинному законодавстві не йдеться про автоматичний перехід до набувача майна права користування земельною ділянкою на підставі договору придбання нерухомості у фізичної або юридичної особи, є безпідставними та спростовуються вищенаведеними нормами права.

Разом з тим, відповідач заперечує проти припинення зобов'язань за договором оренди землі, отже між сторонами є спір, тому позивачі звернувся з даним позовом до суду.

За змістом статей 15 та 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 2 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, припинення господарських правовідносин.

Згідно статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції, враховуючи, що фактичне користування земельною ділянкою здійснює новий власник майна (ТОВ «АТБ-Інвест»), розташованого на ній, позивач добровільно відмовилася від права користування земельною ділянкою, а відповідач, у свою чергу, стверджує про відсутність у позивача права на припинення зобов'язань за спірним договором оренди, дійшов висновку, що наявні передбачені законодавством, а саме статтями 120, 141 Земельного кодексу України, статтею 377 Цивільного кодексу України, статтею 31 Закону України «Про оренду землі», підстави для визнання правовідносин за Договором оренди в редакції договору про поновлення договору оренди від 30.12.2015 припиненими для позивача.

Задоволення позову в даній справі, на переконання колегії суддів, є ефективним способом захисту порушеного права позивача, яке не визнається відповідачем, та спрямоване на усунення невизначеності сторін у спірних орендних правовідносинах щодо взаємних прав та обов'язків, зокрема, ситуації, коли особа, яка вже не є власником нерухомості, а отже не є фактичним землекористувачем внаслідок втрати правового зв'язку з розташованим на ній майном, змушена нести безпідставні фінансові втрати, сплачуючи за землю, якою вона не користується і не може користуватися.

Твердження відповідача із приводу того, що позивачем перевищено встановлений пунктом 8.4. Договору оренди строк, протягом якого він мав повідомити орендодавця про відчуження нерухомого майна, взяті судом до уваги, втім, дана обставина не спростовує наявності законодавчо визначених підстав для припинення у даному випадку правовідносин за Договором оренди.

Посилання скаржника на те, що станом на дату набуття ОСОБА_3 права власності на будівлю магазину (01.10.2015) та укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна із ТОВ «АТБ-Інвест» (02.10.2015) строк дії Договору оренди земельної ділянки, укладеного між позивачем та відповідачем, закінчився 21.02.2011, а тому ні ОСОБА_3, ні ТОВ «АТБ-Інвест» не могли набути право користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, оцінюються судом критично, оскільки відповідачем не доведено, що у період з 21.02.2011 по 30.10.2015 (дата укладення договору про поновлення дії договору оренди) позивач не користувалася спірною земельною ділянкою, не сплачувала за неї оренду плату, а відповідачем, у свою чергу, висувались у цей період претензії щодо неналежного виконання умов Договору чи вимоги щодо повернення спірної земельної ділянки із оренди.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог позивача у даній справі.

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Київської міської ради є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 у справі №910/7197/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 у справі №910/7197/18 залишити без змін.

Матеріали справи №910/7197/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 31.01.2019.

Головуючий суддя Ю.Б.Михальська

Судді А.І. Тищенко

Т.І. Разіна