ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2019 р. Справа№ 910/16536/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Компанії Пеннілейн Комерсіо Інтернасіонал ЛДА

на рішення Господарського суду міста Києва

від 15.03.2018 (повний текст рішення складено 22.03.2018)

у справі № 910/16536/17 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Компанії Пеннілейн Комерсіо Інтернасіонал ЛДА

до Національного банку України

Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 Міністерство фінансів України

про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання

вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Компанія Пеннілейн Комерсіо Інтернасіонал ЛДА (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного банку України (далі - НБУ, відповдіач-1) та Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», яке в подальшому змінило своє найменування на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», відповдіач-2) про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити дії. В обґрунтування своїх вимог зазначила про незаконну бездіяльність НБУ, яка полягала у не прийнятті від АТ КБ «Приватбанк» виконання зобов'язань (погашення заборгованості) за Кредитним договором № 19 від 24.10.2008, укладеним між відповідачами, в зв'язку з чим просила визнати незаконною бездіяльність НБУ щодо не прийняття від АТ КБ «Приватбанк» виконання зобов'язань (погашення заборгованості) за Кредитним договором № 19 від 24.10.2008, укладеним між НБУ та ПАТ КБ «Приватбанк»; зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» виконати зобов'язання (погасити заборгованість) за Кредитним договором № 19 від 24.10.2008 шляхом перерахування на банківський рахунок Національного банку України грошових коштів у повній сумі заборгованості; зобов'язати Національний банк України прийняти від АТ КБ «Приватбанк» виконання зобов'язань (погашення заборгованості) за Кредитним договором № 19 від 24.10.2008 року шляхом зарахування грошових коштів у повній сумі заборгованості на власний рахунок.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 залучено до участі у справі №910/16536/17 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 - Міністерство фінансів України до участі у справі.

Рішенням Господарського суду міста Києва вiд 15.03.2018 у справі №910/16536/17 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Компанія Пеннілейн Комерсіо Інтернасіонал ЛДА оскаржила його в апеляційному порядку, просила скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, за неправильного застосування вимог матеріального та порушення норм процесуального права. За твердженнями апелянта, отримана ним з відкритих джерел інформація підтверджує, що відповідач-1 відмовився від прийняття виконання зобов'язань боржника за Кредитним договором, що в свою чергу призводить до порушення боржником умов Кредитного договору та, як наслідок, до накладення стягнення на майно позивача, передане в іпотеку. На переконання апелянта, неналежне виконання відповідачами 1 та 2 своїх зобов'язань за Кредитним договором № 19 від 24.10.2008 призведе до припинення права застави та забезпечить відновлення порушених прав позивача. Висновки суду першої інстанції про відсутність порушеного права позивача та відсутність доказів на підтвердження відмови відповідачів від виконання договірних зобов'язань за Кредитним договором, на думку апелянта, незважаючи на можливість АТ КБ «Приватбанк» погасити утворену за Кредитним договором заборгованість, допущену НБУ бездіяльність щодо прийняття від банку належного виконання зобов'язань за рахунок переданого в заставу (іпотеку) майна, в тому числі за Іпотечним договором № 41, спрямованим на забезпечення виконання АТ КБ «Приватбанк» своїх грошових зобов'язань перед НБУ, право вимоги до позивача виникає лише внаслідок прострочення банком своїх зобов'язань за Кредитним договором, а отже першочерговий обов'язок зі сплати коштів НБУ наявний саме у АТ КБ «Приватбанк». На думку апелянта, направлення відповдіачем-1 вимоги від 19.08.2017 про виконання позивачем грошового зобов'язання за Кредитним договором № 19 може мати наслідком звернення стягнення на майно, яке належить позивачу та було передано в іпотеку за Іпотечним договором № 41, відтак зважаючи на те, що боржник має можливість виконати своє грошове зобов'язання перед НБУ та висловив відповідний намір, перекладення обов'язку зі сплати кредитних коштів з АТ КБ «Приватбанк» на позивача під загрозою втрати останнім права власності на його майна суперечило б засадам добросовісності. Крім цього, апелянт не погоджується з твердженнями суду про відсутність порушеного права позивача. За твердженнями апелянта, з наявних в матеріалах справи доказів та пояснень вбачається наявність підстав для визнання незаконною бездіяльність НБУ, зобов'язання АТ КБ «Приватбанк» погасити заборгованість за Кредитним договором, а НБУ - прийняти виконання банку щодо її погашення.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач-2 подав відзив на апеляційну скаргу та наполягав на безпідставності та необґрунтованості апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив про відсутність порушеного права позивача, що має наслідком правомірну відмову у задоволенні заявленого позову. На переконання відповідача-2, позивачем не наведено жодних доказів порушення відповідачами 1 та 2 його прав, а заявлений позов не містить жодної вимоги матеріально-правового характеру до відповдіача-2, яка б випливала із порушення відповідачем-2 прав позивача, так само і будь-яких доказів такого порушення. Крім цього, відповідач-2 зазначав про неможливість застосування до спірних правовідносин передбаченого положеннями ч. 2 ст. 386 ЦК України способу захисту прав власності.

Національний банк України, заперечуючи проти апеляційної скарги, також подав відзив та стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, вказував на те, що суд першої інстанції, розглядаючи справу правомірно встановив факт відсутності у позивача порушення або оспорення суб'єктивного матеріального права та охоронюваного законом інтересу на момент звернення до суду і відповідно правомірно відмовив позивачу у його захисті, встановивши безпідставність та необгрунтованість заявлених позовних вимог. Додатково НБУ спростував правову позицію апелянта щодо необхідності застосування до даних правовідносин ст. 386 ЦК України, оскільки звернення стягнення на майно на підставі іпотечного договору, визначеного в ст. 346 ЦК України як законна підстава для припинення права власності іпотекодавця на передане в іпотеку майно, так як здійснюється у встановленому законодавством порядку, що передбачає примусове позбавлення іпотекодавця відповідно права власності, це виключає навіть теоретичну можливість порушення іпотекодержателем права власності на заставлене майно. Крім цього, відповідач-1 стверджував, що НБУ своїми діями щодо несписання коштів внаслідок надання строку виконання банком грошового зобов'язання за Кредитним договором не порушив права позивача у даній справі, оскільки таке списання вчиняється лише у разі вчинення НБК на власний розсуд дій для захисту своїх порушених прав за Кредитним договором.

В судове засідання апеляційної інстанції 29.01.2019 з'явились представники позивача та відповідачів 1 та 2, представник третьої особи не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цих представників за наявними у справі матеріалами.

В цьому ж судовому засіданні 29.01.2019, в яке з'явились представники позивача та відповідачів 1 та 2, судом апеляційної інстанції поставлено на розгляд клопотання позивача про зупинення провадження у справі, яке надійшло до суду в двох екземплярах.

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення та підтримав подане ним клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/16744/17 за позовом АТ «Нікопольський завод феросплавів» до НБУ та АТ КБ «Приватбанк» про визнання незаконною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії.

Представники відповідачів 1 та 2 в судовому засіданні надали пояснення, в яких заперечили заявлене позивачем клопотання про зупинення провадження у справі.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши думку представників сторін, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/16744/17 за позовом АТ «Нікопольський завод феросплавів» до НБУ та АТ КБ «Приватбанк» про визнання незаконною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії, з огляду на приписи п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду суд має право, а не обов'язок зупинити провадження у справі, крім цього зупинення провадження у даній справі призведе до затягування строків її розгляду.

Не погоджуючись із відмовою апеляційного суду в задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі, представник позивача одразу в цьому ж судовому засіданні заявив відвід колегії суддів у складі: головуючого судді Дикунської С.Я., суддів Мальченко А.О., Жук Г.А. та клопотання про відкладення розгляду справи для підготовки тексту заяви про відвід.

За приписами ч. 3 ст. 38 ГПК України відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Після спливу цього строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об'єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її позову в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Разом з тим, незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (ч. 4 ст. 35 ГПК України).

За змістом ч. 2 ст. 42 ГПК України учасники справи зобов'язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.

В свою чергу, на підставі ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд на підставі п. 1 ч. 2 цієї статті може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Як вище згадувалось, відвід колегії суддів представником позивача заявлено поза межами встановленого ч. 3 ст. 38 ГПК України строку та лише після відмови апеляційним судом у задоволенні його клопотання про зупинення провадження у справі, що свідчить про зловживання Компанією Пеннілейн Комерсіо Інтернасіонал ЛДА своїми процесуальними правами.

Слід зазначити, що правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - винесенню законного та обґрунтованого рішення, а також створенню особам, які беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб.

Господарський процесуальний обов'язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб'єктивному процесуальному праву суду.

Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі Мусієнко проти України, no. 26976/06, від 20.01.2011).

Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є розумність строків розгляду справи судом, неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч. 3 ст. 2 ГПК України ).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ст. 43 ГПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

За таких обставин, апеляційний суд визнає зловживанням процесуальними правами дії Компанії Пеннілейн Комерсіо Інтернасіонал ЛДА із заявлення безпідставного відводу поза межами встановленого ч. 3 ст. 38 ГПК України строку та лише після відмови судом апеляційної інстанції в задоволенні його клопотання про зупинення провадження у справі, відтак залишає заяву позивача на підставі ч. 3 ст. 43 ГПК України без розгляду.

Як вище згадувалось, в судове засідання апеляційної інстанції з'явились представники позивача та відповідачів 1 та 2, представник позивача надав пояснення та підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів 1 та 2 в судовому засіданні апеляційної інстанції надали пояснення та стверджували про безпідставність та необґрунтованість вимог, просили не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 24.10.2008 між НБУ (відповдіач-1, кредитор за договором) та Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк», яке в подальшому змінило своє найменування на ПАТ КБ «Приватбанк» та АТ КБ «Приватбанк» (відповідач-2, позичальник за договором) укладено Кредитний договір № 19 (далі - Кредитний договір), за умовами якого кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію на суму 3 410 000 000, 00 грн на строк до 23.10.2009 з оплатою 15% річних.

Позичальник згідно п. 1.3 Кредитного договору отримує кредит в межах відкритої кредитної лінії траншами на підставі наданих ним кредитору заявок та при умові позитивного рішення кредитора щодо їх задоволення.

Відповідно до п. 1.4 Кредитного договору позичальник сплачує проценти за користування кредитом, отриманим у відповідності до відкритої кредитної лінії за цим договором, сума яких розраховується по кожному траншу окремо, виходячи з фактичної суми отриманих коштів і фактичного строку їх використання, щомісяця в передостанній робочий день поточного місяця та одночасно з кінцевим строком погашення боргу за кредитом.

Кредитор має право у разі прострочення погашення заборгованості за кредитом та процентів за користування ним списати в безспірному порядку заборгованість з кореспондентського рахунку позичальника (п. 2.2.1 Кредитного договору).

В подальшому між сторонами було укладено Додаткові договори до Кредитного договору, якими вносились зміни та доповнення до цього договору (Додаткові договори №№ 1 - 34).

При цьому, Додатковою угодою № 2 від 26.01.2010 Кредитний договір було викладено у новій редакції.

За змістом п. 1.1 Кредитного договору в редакції Додаткової угоди № 2 від 26.01.2010 кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, надалі за текстом - кредит, на умовах визначених цим договором та додатковими угодами до нього.

Положеннями п. 1.2 Кредитного договору в редакції Додаткової угоди № 2 від 26.01.2010 в рахунок відкритої кредитної лінії кредитор надає позичальнику кредит на суму 3 310 000 000, 00 грн строком з 24.10.2008 по 23.10.2015 зі сплатою 17,3% річних.

За умовами п. 2.4 Кредитного договору в редакції Додаткової угоди № 2 від 26.01.2010 кредит погашається позичальником відповідно до графіку погашення кредиту, засвідченого підписами голови правління і голови спостережної (наглядової) ради позичальника, який є невід'ємною частиною цього договору.

Сторони погодили на підставі п. 2.6 Кредитного договору в редакції Додаткової угоди № 2 від 26.01.2010, що позичальник доручає здійснювати договірне списання коштів з рахунків позичальника на виконання зобов'язань за цим договором, в тому числі у разі його дострокового розірвання (відмови, припинення).

21.02.2014 між сторонами укладено Додатковий договір № 18 до Кредитного договору, яким сторони погодили внести зміни до п. 1.2, виклавши його у наступній редакції «за цим кредитним договором кредитор надає позичальнику кредит на загальну суму 3 400 000 000, 00 грн на строк з 24.10.2008 по 23.12.2016».

Відповідно до п.2.4 Кредитного договору в редакції Додаткового договору № 18 від 21.02.2014 кредит погашається позичальником відповідно до графіку погашення кредиту, засвідченого підписом голови Правління і голови спостережної ради позичальника, який є невід'ємною частиною цього договору.

За змістом п. 2.5 Кредитного договору в редакції Додаткового договору № 31 від 26.02.2015 позичальник зобов'язаний сплатити проценти за користування кредитом за поточний місяць не пізніше 27 числа наступного місяця, а проценти за останній місяць користування кредитом - одночасно з кінцевим строком погашення боргу за кредитом.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За кредитним договором згідно ст. 1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Матеріалами справи встановлено, 26.03.2015 між НБУ (відповідач-1) та Компанії Пеннілейн Комерсіо Інтернасіонал ЛДА (позивач) укладено Іпотечний договір № 41, предметом якого є забезпечення вимог іпотекодержателя (НБУ) за Кредитним договором, з повернення основної суми кредиту, сплати процентів та штрафних санкцій, а також витрат пов'язаних із утриманням та страхуванням переданого в іпотеку майна.

За змістом п. 5 Іпотечного договору в забезпечення виконання ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язань за Кредитним договором позивач надав в іпотеку належне йому на праві власності повітряне судно, зареєстроване у Державному реєстрі повітряних суден України - Boeing 767-300 реєстраційний знак UK-GEB, 1992 року виготовлення.

Сторони погодили ( п. 9 Іпотечного договору ), що вартість предмета іпотеки (повітряного судна) складає 605 000 000, 00 грн.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що йому стало відомо про звернення АТ КБ «Приватбанк» до НБУ із пропозицію погасити заборгованість за кредитними договорами, але НБУ відмовив у проведенні такого погашення. Неприймання НБУ виконання АТ КБ «Приватбанк» зобов'язань за Кредитним договором, на переконання позивача, є неправомірним втручанням в господарську діяльність інших юридичних осіб, а така бездіяльність НБУ повинна бути визнана незаконною. За твердженнями позивача, АТ КБ «Приватбанк» зобов'язаний здійснити розрахунок за Кредитним договором, а НБУ - прийняти від АТ КБ «Приватбанк» виконання такого зобов'язання за цим Кредитним договором.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то за змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вище згадувалось, відповідно до п. 2.4 Кредитного договору в редакції додаткового договору № 18 від 21.02.2014 кредит погашається позичальником за графіком погашення кредиту, засвідченого підписами голови Правління і голови спостережної ради позичальника, який є невід'ємною частиною цього договору.

Положеннями п. 2.5 Кредитного договору в редакції Додаткового договору № 31 від 26.02.2015 сторони погодили, що позичальник зобов'язаний сплатити проценти за користування кредитом за поточний місяць не пізніше 27 числа наступного місяця, а проценти за останній місяць користування кредитом - одночасно з кінцевим строком погашення боргу за кредитом.

Таким чином, у строк до 23.12.2016 АТ КБ «Приватбанк» повинно повернути НБУ отриманий кредит за Кредитним договором та сплатити проценти за користування ним.

Як вбачається з наданих відповдіачем-1 оборотно-сальдових відомостей, відповідач-2 в строк до 23.12.2016 не в повному обсязі повернув кредит та сплатив проценти за користування ним за Кредитним договором.

Згідно довідки НБУ про суму заборгованості за Кредитним договором (з урахуванням всіх траншів) станом на 25.09.2017 заборгованість АТ КБ «Приватбанк» становить 2 603 952 426, 02 грн, а заборгованість за процентами за користування кредитом - 5 6143 005, 20 грн.

Відповідачем-2 (АТ КБ «Приватбанк») не заперечується факт отримання від відповідача-1 (НБУ) кредиту за Кредитним договором, факт неповернення в повному обсязі кредиту та несплати в повному обсязі процентів за користування ним у встановлені Кредитним договором строки, а також розмір заборгованості за Кредитним договором.

Як встановлено матеріалами справи, 15.11.2017 під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем-2 долучено до матеріалів справи копію листа НБУ вих. № 41-0009/14703 від 24.02.2017, в якому у відповідь на електронне повідомлення № 20.1.0.0.0/7-20535 від 17.02.2017 про намір ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити планове погашення заборгованості за Кредитними договорами між НБУ та ПАТ КБ «Приватбанк» в загальній сумі 2384,6 млн. грн, НБУ висловило застереження про зменшення внаслідок такого погашення обсягу відповідальності фінансових та майнових поручителів за зобов'язаннями ПАТ КБ «Приватбанк» перед НБУ, що, в свою чергу, може мати негативний вплив на спроможність ПАТ КБ «Приватбанк» досягнути прийнятих умов реструктуризації корпоративного кредитного портфелю та структури забезпечення за ним. НБУ вважало неприпустимим зменшення обсягу відповідальності фінансових та майнових поручителів за рахунок наданої ПАТ КБ «Приватбанк» державної фінансової підтримки.

07.12.2017 позивачем долучено до матеріалів справи копію вимоги НБУ вих. № 41-0009/57932 від 19.08.2017, адресованої позивачу, в якій станом на 01.08.2017 заборгованість відповідача-2 за Кредитним договором становила 2 603 952 426, 02 грн, в зв'язку з чим НБУ вимагав сплати заборгованості за Кредитним договором у тридцятиденний строк, а у випадку невиконання відповідачем-2 обов'язку з погашення простроченої заборгованості в тридцятиденний строк - відповідач-1 буде звертати стягнення на передане позивачем в іпотеку майно.

За приписами Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (ч.4 ст.3 Закону України «Про іпотеку»).

Дійсне зобов'язання повинне ґрунтуватися на чинних правових підставах виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених законом, якими є договір або інший правочин, закон, рішення суду (ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК України), і повинне бути спрямоване на реальне настання юридичних наслідків.

Відповідно до визначення термінів, що містяться в ст. 1 Закону України «Про іпотеку», основне зобов'язання - це зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Іпотекодержателем є кредитор за основним зобов'язанням.

Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника.

Безпосередньо в Законі України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а отже, іпотека не може існувати самостійно без зобов'язання.

За приписами ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Тобто, обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку.

Укладаючи договір застави (іпотеки), заставодавець (іпотекодавець) бере на себе всі ризики, пов'язані з невиконанням зобов'язання боржником у межах вартості предмета застави (іпотеки).

Оскільки покладення цих ризиків на особу, яка видала забезпечення, відбулося за договором, укладеним заставодавцем (іпотекодавцем) саме з кредитором, всі узяті ризики покладаються на особу, яка видала забезпечення.

Інше може бути передбачено договором між кредитором та особою, яка видала забезпечення, тобто звільнення зазначеної особи від таких ризиків має бути предметом спеціальної домовленості між нею і кредитором, що у даному випадку відсутнє.

Направлення іпотекодавцю та боржнику повідомлення про усунення порушень основного зобов'язання це лише спосіб для подальшого забезпечення належного та повного виконання зобов'язання учасниками правовідносин.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, в той же час відповідач 1 станом на дату порушення провадження у справі не реалізував звернення стягнення на предмет іпотеки, що свідчить про відсутність порушеного права позивача у справі.

За змістом ч. 2 ст. 11 згаданого Закону у разі задоволення вимог іпотекодержателя майновим поручителем за рахунок предмета іпотеки відносини між іпотекодержателем, який є кредитором, та іпотекодавцем припиняються у відповідній частині, а у майнового поручителя при цьому виникає право регресу до боржника на суму виконаного зобов'язання, отже, права кредитора за основним зобов'язанням набуває майновий поручитель у відповідній частині.

Ця норма узгоджується із приписами п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України.

З огляду на наведене, майновий поручитель є самостійним учасником правовідносин і несе відповідальність щодо належного виконання основного зобов'язання самостійно доти, коли воно не буде виконано в повному обсязі.

Разом з цим, позивачем не надано суду належних доказів порушення, не визнання чи оспорювання його права на самостійне задоволення вимог іпотекодержателя (НБУ) саме майновим поручителем (позивачем) та виникнення у майнового поручителя (позивача) права регресу до основного боржника (відповідача-2), а також виникнення права кредитора за основним зобов'язанням.

Відповідно до п. 8.1. ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж встановлені в абзацах першому та другому цього пункту, строки виконання доручень клієнтів.

За приписами ст. 21.1 згаданого Закону ініціювання переказу проводиться шляхом, зокрема, подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Розрахунковим є документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунку платника на рахунок отримувача (п. 1.35 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Одним із видів розрахункових документів згідно п. 1.30 ст. 30, п. 22.1 ст. 22 цього Закону є платіжне доручення, що містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

За змістом п. 30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Однак, позивач не надав суду жодних належних доказів в формі платіжного доручення, які б достовірно свідчили про здійснення чи ініціювання здійснення переказу коштів відповідачем-2 (ПАТ «КБ «Приватбанк») на користь відповідача-1 (НБУ) в належний спосіб з метою повного погашення заборгованості за Кредитним договором із змінами та доповненнями до нього та ухилення відповідача-1 (НБУ) від прийняття платежу (їв).

Крім цього, з моменту набуття Державою права власності на акції ПАТ КБ «Приватбанк», останній здійснював погашення заборгованості за Кредитним договором, а кредитором в свою чергу було прийнято у погашення всі спрямовані платежі, які направлялись в установленому законом порядку про платіжні системи та переказ коштів, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно твердження позивача (апелянта) про те, що ПАТ КБ «Приватбанк» не погашає, а НБУ не приймає кошти для погашення заборгованості по Кредитному договору як безпідставні та необґрунтовані відхиляються судом апеляційної інстанції.

Згідно наданої листом від 24.02.2017 інформації, Національний банк України лише висловив застереження щодо зменшення внаслідок погашення обсягу відповідальності фінансових та майнових поручителів за зобов'язаннями ПАТ КБ «Приватбанк» перед НБУ, що, в свою чергу, може мати негативний вплив на спроможність банку досягнути прийнятних умов реструктуризації корпоративного кредитного портфелю та структури забезпечення за ним. Як зазначено в листі, НБУ вважає неприпустимим зменшення обсягу відповідальності фінансових та майнових поручителів за рахунок наданої Банку державної фінансової підтримки,що може призвести до порушення зобов'язань України перед Міжнародним валютним фондом.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про визнання незаконною бездіяльності НБУ щодо не прийняття від АТ КБ «Приватбанк» виконання зобов'язань (погашення заборгованості) за Кредитним договором, укладеним між НБУ та ПАТ КБ «Приватбанк»; зобов'язання ПАТ КБ «Приватбанк» виконати зобов'язання (погасити заборгованість) за Кредитним договором шляхом перерахування на банківський рахунок Національного банку України грошових коштів у повній сумі заборгованості; зобов'язання НБУ прийняти від АТ КБ «Приватбанк» виконання зобов'язань (погашення заборгованості) за Кредитним договором шляхом зарахування грошових коштів у повній сумі заборгованості на власний рахунок, які позивачем належними та допустимими доказами не доведено, відтак є такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

З приводу доводів апелянта про необхідність застосування до даних правовідносин ст. 386 ЦК України, слід зазначити, що оцінюючи наявність правових підстав для застосування превентивного способу захисту права суду слід враховувати співмірність заявлених вимоги та фактичного майнового інтересу позивача, адже загальний розмір заборгованості за Кредитним договором значно перевищує зазначену в Іпотечному договорі №41 вартість майна майнового поручителя.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 29.03.2017 у справі №918/169/16, здійсненого при застосуванні положень ст. 11 Закону України, відповідальність майнового поручителя як іпотекодавця, який не є одночасно боржником в основному зобов'язанні, обмежується вартістю майна, переданого в іпотеку.

Застосовуючи даний висновок до спірних правовідносин слід врахувати, що задоволення вимог іпотекодержателя (кредитора) здійснюється виключно в межах вартості переданого в іпотеку майна, тобто майновий інтерес кредитора при зверненні стягнення на предмет іпотеки забезпечується (і задовольняється) в повному обсязі, якщо вартість предмета іпотеки дорівнюватиме або перевищуватиме розмір вимог кредитора до боржника за основним зобов'язанням, або ж частково, якщо вартість предмета іпотеки буде нижчою за розмір вимог кредитора за основним зобов'язанням, а відтак, розмір виконання майновим поручителем обов'язку боржника за основним зобов'язанням не може перевищувати вартості предмету іпотеки (розміру виконання майновим поручителем свого обов'язку за договором іпотеки), адже в іншому випадку таке зобов'язання не буде відповідати правовій природі іпотеки, визначеній положеннями спеціального закону.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб, встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначено ч. 2 ст.16 ЦК України. Аналогічні положення містить ст. 20 ГК України.

Відповідно до ст. 4 ГПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто, важливою умовою застосування судом певного способу захисту права або інтересу є його належність - встановлення судом тих обставин, що вжиття саме обраного позивачем способу захисту спроможне поновити порушені права особи, що звертається до суду з відповідним позовом.

За приписами ч. 6 ст. 55 Конституції України кожна особа наділена правом захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Захист легітимного інтересу майнового поручителя щодо збереження свого права власності на предмет застави має ознаки превентивності. Це зближує такий захист майнового інтересу майнового поручителя із конструкцією превентивного захисту права власності, закріпленого в ст. 386 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Таким чином, приписи цієї статті закріплюють за власником право, у разі наявності у нього достатніх підстав припускати можливість порушення свого права власності іншою особою, звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому. Таке правило відповідає особливому характеру права власності як його абсолютного права.

Відтак, положеннями ч. 2 ст. 386 ЦК України закріплено окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися.

Виходячи зі змісту вказаної статті, позов про превентивний захист права власності може бути пред'явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою.

Зважаючи на наявність реальної загрози порушення прав, позивач може реалізувати превентивний спосіб захисту з метою запобігання порушення цих прав у майбутньому.

Разом з тим, на позивача покладено обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

З огляду на встановлені судом обставини має місце не доведення позивачем існування обставин, з якими положеннями ч. 2 ст. 386 ЦК України передбачаються можливості превентивного захисту порушених прав шляхом звернення до суду.

Доводи апелянта (позивача) з приводу неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення вимог процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Компанії Пеннілейн Комерсіо Інтернасіонал ЛДА залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2018 у справі № 910/16536/17 - без змін.

Матеріали справи № 910/16536/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.02.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук