ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2019 р. Справа№ 910/8812/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В

суддів: Коротун О.М.

Чорногуз М.Г.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Антофій М.О. довіреність № 3 від 09.01.2019;

від відповідача 1: Сабадаш О.І. довіреність № 13574/20.3/22-18 від 20.12.2018;

від відповідача 2: не прибув;

від відповідача 3: не прибув;

від третьої особи: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 (дата складення повного тексту 23.10.2018)

у справі № 910/8812/18 (суддя: Князьков В.В.)

за позовом Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал"

до відповідача 1: Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

відповідача 2: Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві

відповідача 3: Державної казначейської служби України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів:

Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго"

про стягнення 965 384,74 грн, -

Встановив

Комунальне підприємство Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач 1), Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві( далі - відповідач 2) та про стягнення 965 384,74 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2018 залучено до участі у справі в якості відповідача 3 - Державну казначейську службу України, оскільки безспірне списання коштів державного бюджету в рахунок відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам незаконними діями та рішеннями органів державної влади, покладено саме на Державну казначейську службу України, а не його територіальні органи.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що державним виконавцем було незаконно, всупереч положенням Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та тепло генеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", списано з рахунку Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" грошові кошти в сумі 965 384,74 грн в межах виконавчого провадження № 54128661 при виконанні наказу Господарського суду Полтавської області у справі № 917/1353/16. За твердженнями позивача, протиправність дій органу державної влади підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02.05.2018 у справі № 917/1353/16 за наслідками розгляду скарги на дії державного виконавця.

Господарський суд міста Києва у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" до Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві та Державної казначейської служби України про стягнення 965384,74 грн - відмовив у повному обсязі своїм рішенням від 10.10.2018 (повний текст рішення складено - 23.10.2018).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Комунальне підприємство Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема у справі наявний причинний зв'язок між протиправною поведінкою (неправомірними діями) і заподіяною шкодою - поновлення вчинення виконавчих дій є причиною заподіяння шкоди у вигляді списання грошових коштів, в свою чергу, шкода у вигляді списання грошових коштів є наслідком незаконного поновлення вчинення виконавчих дій.

Так, скаржник зазначив, що з 08.06.2017 він включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання за спожиті енергоносії» і у теперішній час продовжує перебувати у ньому, що в свою чергу виключає можливість здійснення заходів примусового виконання рішення суду від 24.11.2016 по справі №917/1353/16.

Таким чином, на думку скаржника, судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не досліджено належним чином та не прийнято до уваги положення Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.11.2018 справу № 910/8812/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Чорногуз М.Г.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі № 910/8812/18 та призначив розгляд справи на 16.01.2019 своєю ухвалою від 19.11.2018.

У судовому засіданні 15.01.2019 апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача 1 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду першої інстанції залишити без змін а скаргу без задоволення.

Представники відповідача 2, 3 та третьої особи у судове засідання 15.01.2019 не з'явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 19.11.2018 на відповідні адреси.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників відповідача 2, 3 та третьої особи, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду Полтавської області від 24.11.2016 у справі № 917/1353/16 було стягнуто з Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" на користь Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" 47 067441,55 грн заборгованості за використану активну електричну енергію, 95 812,18 грн заборгованості за перетоки реактивної електроенергії, 3979 693,06 грн пені за несвоєчасну оплату активної електричної енергії, 49346599,57 грн інфляційних за несвоєчасну оплату активної електричної енергії, 280 778,48 грн інфляційних за несвоєчасну оплату за перетоки реактивної електроенергії, 5 886102,37 грн 3 % річних на суму заборгованості за споживання активної електричної енергії, 31072,26 грн 3 % річних за несвоєчасну оплату за перетоки реактивної електроенергії, 206700,00 грн витрат зі сплати судового збору (з урахуванням ухвали від 02.12.2016 про виправлення описки в рішенні).

Вказане рішення суду змінено постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.01.2017 в частині позовних вимог про стягнення пені, а саме стягнуто з Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" на користь Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" 3797693,06 грн пені за несвоєчасну оплату активної електричної енергії. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 13.06.2017 відкрито виконавче провадження № 54128661 з виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 10.02.2017 у справі № 917/1353/16. Стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 10 671 219,94 грн.

25.09.2017 постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 10.02.2017 у справі № 917/1353/16.

Вказана постанова була мотивована тим, що наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.06.2017 № 142 Комунальне підприємство Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" включено до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії. Посилаючись на положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", державним виконавцем було встановлено наявність підстав для зупинення виконавчих дій на підставі положень пункту 10 частини 1 статті 34 статті 35 Закону України "Про виконавче провадження".

За наслідками розгляду заяви стягувача від 28.11.2017 про продовження виконання рішення суду заступником начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову від 08.12.2017 про поновлення виконавчого провадження.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 917/1353/16 визнано неправомірними дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови від 08.12.2017 про поновлення вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням № 54128661, визнано незаконною та скасовано постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 08.12.2017 про поновлення вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням № 54128661.

Так, скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд погодився з доводами скаржника про те, що достатньою підставою для зупинення вчинення виконавчих дій є включення підприємства до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії". Натомість виконавчі дії за виконавчим провадженням № 54128661 повинні бути зупинені, що і було здійснено органом державної виконавчої служби шляхом прийняття постанови від 25.09.2017, а єдиною законною підставою для поновлення вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням № 54128661 є виключення Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" з Реєстру. Проте боржник продовжує перебувати у цьому Реєстрі, що підтверджується листом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 15.01.2018 № 8/10-44-18.

Як вказує позивач, протягом періоду, в який виконавчі дії були неправомірно поновлені, на підставі платіжних вимог Міністерства юстиції України від 03.03.2018 № 1/7 та від 14.05.2018 № 1/7 з рахунку підприємства були списані грошові кошти на загальну суму 965384,74 грн, що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача у Публічному акціонерному товаристві "Кредобанк" від 19.03.2018 (957 156,18 грн) та від 21.05.2018 (8 228,56 грн).

Так, за твердженням позивача спір у справі виник внаслідок незаконних дій органу державної влади (у даному випадку органу держаної виконавчої служби та/або його посадової особи) ) Комунальному підприємству Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" було заподіяно майнову шкоду у розмірі неправомірно стягнутої суми, яка підлягає відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією з форм цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною. При цьому, загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних зобов'язань унормовані статтею 1166 Цивільного кодексу України.

За змістом частини першої вказаної статті Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В свою чергу, стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 1173 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, передбачає спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють її від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах, і полягає у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їх дій (владно-адміністративний, юридично-обов'язковий, односторонній).

До суб'єктів відповідальності за цими нормами належать створені відповідно до Конституції України, Конституції Автономної Республіки Крим і правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради і Ради Міністрів Автономної Республіки Крим органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказаних державних органів.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відтак, як правильно встановлено судом першої інстанції, на відміну від загальної норми ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох загальних умов відповідальності (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма ст. 1173 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини заподіювача шкоди - суб'єкта владних повноважень, тобто за наявності трьох елементів складу правопорушення: протиправної поведінки у вигляді незаконних рішень, дій чи бездіяльності, заподіяної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Згідно ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при зверненні до суду з вимогами про стягнення з державного бюджету майнової шкоди, заподіяної неправомірними діями органу державної влади, позивачем повинно бути доведено наявність протиправної поведінки відповідного органу, сам факт заподіяння шкоди, а також наявність причинно-наслідкового зв'язку між заподіяною шкодою та протиправною поведінкою відповідача.

Так, позивач пов'язує неправомірність дій органу державної влади з висновками суду касаційної інстанції про незаконність поновлення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 54128661, які викладені в постанові від 02.05.2018 у справі № 917/1353/16. Проте, предметом позову у даній справі є вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної саме внаслідок списання грошових коштів з рахунку позивача при виконанні рішення суду.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що грошові кошти в сумі 965384,74 грн були списані з рахунку Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" на підставі платіжних вимог Міністерства юстиції України не на виконання постанови державного виконавця про поновлення виконавчого провадження, яку визнано судом незаконною, а на виконання рішення Господарського суду Полтавської області у справі № 917/1353/16, яке набрало законної сили.

За приписами статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено обов'язок виконавця здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відтак, як правильно встановлено судом першої інстанції, за висновками суду, дії державного виконавця, який вживав заходів для виконання рішення суду, яке набрало законної сили, не можуть розцінюватись як такі, що призвели до заподіяння майнової шкоди позивачу.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зважаючи на скасування постанови державного виконавця про поновлення виконавчого провадження, спірні грошові кошти були стягнуті з боржника на користь стягувача передчасно, однак не протиправно, оскільки, як було встановлено вище законною підставою такого стягнення є саме рішення Господарського суду Полтавської області у справі № 917/1353/16.

Також, колегія суду враховує, що стягнуті кошти не були списані в процедурі визначеній відповідним законом на який посилається апелянт та останнім не доведено наявність обставин що зумовлюють списання таких коштів в зв'язку з чим колегія суддів погоджується з позицією апелянта про доведення факту нанесення йому збитків так як обов'язок сплатити ним коштів не припинився на час розгляду справи і не буде припинений безумовно в майбутньому.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що у справі наявний причинний зв'язок між протиправною поведінкою (неправомірними діями) і заподіяною шкодою - поновлення вчинення виконавчих дій є причиною заподіяння шкоди у вигляді списання грошових коштів, в свою чергу, шкода у вигляді списання грошових коштів є наслідком незаконного поновлення вчинення виконавчих дій.

Щодо стягнутого державним виконавцем виконавчого збору колегія суддів приймає до уваги, що питання про стягнення виконавчого збору з позивача було вирішено державним виконавцем у постанові від 13.06.2017 про відкриття виконавчого провадження № 54128661.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчим збором є збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно п. 6 ч. 5 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження").

З огляду на викладене, як правильно встановлено судом першої інстанції, крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного нормами процесуального законодавства, Закон України "Про виконавче провадження" встановлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства (аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 921/16/14-г/15).

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника щодо неправомірного стягнення з останнього виконавчого збору.

Крім того, колегія суддів відзначає, що матеріали справи не містять рішення адміністративного суду, яким відповідні дії державного виконавця були визнані неправомірними.

При цьому, колегія суддів приймає як належне твердження скаржника, що з 08.06.2017 він включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання за спожиті енергоносії» і у теперішній час продовжує перебувати у ньому, як належне проте таке, що не спростовує висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

З огляду на викладе та враховуючи відсутність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача 1 і шкодою, недоведеність самої шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 року у справі №910/8812/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи №910/8812/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

М.Г. Чорногуз

Дата складення повного тексту 24.01.2019.