РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.01.2019Справа № 910/10181/18

За позовомПриватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"
доЖитлово - будівельного кооперативу "Кристал - 7"
простягнення 214069,09 грн

Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники учасників справи:

від позивачаГарматін К.В., довіреність №165 від 09.01.2019;
від відповідачаВоловик К.С., довіреність від 03.08.2018;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Житлово - будівельного кооперативу "Кристал - 7" про стягнення 214069,09 грн, з яких 134241,64 грн основного боргу, 41227,18 грн інфляційних втрат, 3% річних у розмірі 9237,70 грн, пені у розмірі 2514,23 грн та штрафу у сумі 26848,33 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору на послуги водопостачання та водовідведення №5092/4-12 від 27.02.1998, у зв'язку з чим позивач вказує на наявність підстав для стягнення з відповідача основної заборгованості, інфляційних втрат, 3% річних, пені та штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2018 відкрито провадження у справі №910/10181/18; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засіданні у справі призначено на 22.08.2018; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

21.08.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній проти заявлених позовних вимог заперечив та, зокрема, зазначив про те, що об'єми водовідведення гарячої води по коду 5-50434 повинні бути підтвердженні первинними документами, погодженими з боку відповідача, а акти про зняття показань з приладу обліку, які підписані між позивачем та Публічним акціонерним товариством "Київенерго", на думку відповідача, не є належними доказами на підтвердження наданих відповідачу послуг, а отже встановити реальний об'єм наданих послуг не можливо.

За твердженнями відповідача, позивач не направляв на його адресу як дебетові повідомлення так і платіжні вимоги-доручення, які виставлялись на адресу банківської установи.

Також відповідач стверджував про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за спожиті послуги по коду 5-434 та по коду 5-50434, 3 % річних та інфляційних втрат за період з квітня по липень місяць 2015 року, оскільки позивач звернувся до суду з відповідним позовом тільки 01.08.2018.

Крім цього відповідач просив застосувати строки позовної давності щодо вимог про стягнення пені та штрафу згідно ст.258 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 задоволено клопотання позивача про витребування доказів; у порядку ст.81 Господарського процесуального кодексу України витребувано у Публічного акціонерного товариства "Київенерго" довідку, яка містить дані щодо місячних обсягів гарячої води, наданої Публічним акціонерним товариством "Київенерго" споживачу (-ам) будинку, що знаходиться за адресою м.Київ, вул.Приозерна, 2-А, у період з 01.04.2015 по 31.05.2018; підготовче засідання у справі було відкладено на 27.09.2018; встановлено позивачу строк для подачі відповіді на відзив - 15 днів з дня отримання такого відзиву; встановлено відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив - 10 днів з дня отримання такої відповіді.

03.09.2018 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній проти доводів відповідача, викладених ним у відзиві на позов заперечив, зазначивши, зокрема, про те, що на підтвердження обсягу стоків гарячої води по коду 5-50434 в матеріалах справи містяться копії відомостей обліку споживання теплової енергії, які відображають показники спожитої Житлово - будівельним кооперативом "Кристал - 7" гарячої води, які були надані самим відповідачем.

Крім цього позивач стверджував про переривання строків позовної давності з огляду на здійснення відповідачем часткових оплат.

26.09.2018 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за період з серпня 2015 року по травень 2018 року по коду 5-434 на загальну суму 76769,95 грн, у зв'язку зі сплатою Житлово - будівельним кооперативом "Кристал - 7" означеної суми боргу, на підтвердження чого останнім надані відповідні платіжні доручення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2018 за клопотанням сторін судом продовжено строк підготовчого провадження у справі №910/10181/18 на 30 днів; повторно, у порядку ст.81 Господарського процесуального кодексу України витребувано у Публічного акціонерного товариства "Київенерго" довідку, яка містить дані щодо місячних обсягів гарячої води, наданої Публічним акціонерним товариством "Київенерго" споживачу (-ам) будинку, що знаходиться за адресою м.Київ, вул.Приозерна, 2-А, у період з 01.04.2015 по 31.05.2018; підготовче засідання у справі відкладено на 17.10.2018; встановлено відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив - до 10.10.2018.

09.10.2018 та 17.10.2018 від позивача надійшли додаткові пояснення по справі.

12.10.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній надав додаткові міркування щодо заявлених позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2018 у порядку ст.81 Господарського процесуального кодексу України витребувано у Житлово-будівельного кооперативу "Кристал-7" відомості обліку споживання теплової енергії за період з 01.06.2015 по 31.01.2017 складені Житлово-будівельним кооперативом "Кристал-7" з Публічним акціонерним товариством "Київенерго" згідно договору про надання послуг з ЦПГВ; підготовче засідання у справі відкладено на 31.10.2018.

26.10.2018 через канцелярію Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли пояснення про відсутністю у Житлово-будівельного кооперативу "Кристал-7" витребуваних судом документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2018 у порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України повторно витребувано у Публічного акціонерного товариства "Київенерго" довідку, яка містить дані щодо місячних обсягів гарячої води, наданої Публічним акціонерним товариством "Київенерго" споживачу (-ам) будинку, що знаходиться за адресою м.Київ, вул.Приозерна, 2-А, у період з 01.04.2015 по 31.05.2018; підготовче засідання у справі відкладено на 14.11.2018.

02.11.2018 від Публічного акціонерного товариства "Київенерго" надішли докази на виконання ухвали суду.

12.11.2018 від Комунального концерну "Центр комунального сервісу" надішли докази на виконання ухвали суду.

У підготовчому засіданні 14.11.2018 було оголошено перерву до 27.11.2018.

26.11.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Підготовче засідання 27.11.2018 не відбулося з технічних причин.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 підготовче засідання у справі призначено на 06.12.2018.

29.11.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

06.12.2018 через канцелярію Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.01.2019.

Представник позивача в судовому засіданні 17.01.2019 заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 17.01.2019 проти позову заперечив, просив суд в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 17.01.2019 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

27.02.1998 між Державним комунальним об'єднанням "Київводоканал", яке в подальшому було реорганізоване у Відкрите акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал", Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал", змінено тип на Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" (постачальник, позивач) та Житлово - будівельним кооперативом "Кристал-7" (абонент, відповідач) було укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення №5092/4-12 (договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується забезпечити абоненту постачання питної води та прийняти від абонента каналізаційні стоки, а абонент сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування системами комунального водопостачання в містах і селищах України, затвердженими наказом Голови Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 №65 (п.1.1).

Пунктами 2.1, 2.2 договору визначено, що постачальник забезпечує постачання питної води, якість якої відповідає ДОСТу 2874-82 та приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично допустимих концентрацій шкідливих речовин, абонент сплачує вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством, у разі зміни тарифів сплата послуг абонентом здійснюється за новим тарифом з часу його введення в дію без внесення змін до цього договору.

Згідно з п.3.1 договору, кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником Зняття показань водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника спільно з представником абонента.

Кількість стічних вод, які надходять у каналізацією, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно до показників водолічильника, а при його відсутності - за узгодженням з постачальником, за діючими нормами водоспоживання, або іншим засобом, передбаченим п.21.2 Правил (п.3.4).

Відповідно до п.3.6 договору абонент розраховується за послуги водопостачання та водовідведення у порядку, встановленому чинним законодавством, у триденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів.

У разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг абонент зобов'язаний у триденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів направити повноважного представника з обґрунтовуючими документами для проведення звірки даних та підписання акта звірки у цей же термін. При невиконанні цієї умови дані постачальника вважаються прийнятими абонентом (п.3.7).

У пункті 4.2 договору сторонами визначено, що за повну або часткову не оплату послуг водопостачання та водовідведення абонент сплачує постачальнику штрафні санкції у розмірі 20 % несплаченої суми.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що за несвоєчасну оплату послуг з водопостачання та водовідведення абонент сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,1 відсотка несплаченої суми за кожний день прострочки.

Цей договір укладається строком з 27.02.1998 по 27.02.1999 і набуває чинності з моменту його підписання сторонами (п.5.1).

Договір вважається переукладеним на новий строк, якщо за один місяць до його припинення жодна із сторін не заявить про закінчення строку його дії (п.5.2).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що на виконання умов договору ним були надані абоненту послуги з постачання питної води (вода+стоки) за кодом 5-434 за період з 01.04.2015 по 31.05.2018 на суму 389831,94 грн, відповідачем було сплачено 295229,23 грн, у зв'язку з чим заборгованість останнього перед Приватним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал" за кодом 5-434 станом на дату звернення до суду з позовом становила 94602,71 грн.

Також за твердженням позивача, по коду 5-50434 (стоки) за період з 01.04.2015 по 31.05.2018 позивачем були надані послуги на суму 54144,33 грн, однак відповідач сплатив за надані послуги 14505,40 грн, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість на суму 39638,93 грн.

Крім того, враховуючи неналежне виконання відповідачем умов договору щодо здійснення оплати, позивач просить суд стягнути з Житлово - будівельного кооперативу "Кристал-7" 3% річних, інфляційні втрати, пеню та штраф.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, внаслідок укладення договору на послуги водопостачання та водовідведення №5092/4-12 від 27.02.1998 між сторонами згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Відповідно до абз.2 п.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст.628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Частиною 1 ст.901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положенням ч.2 ст.901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Приписами ст.903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов укладеного між сторонами договору, позивач надав відповідачу послуги з постачання питної води (вода+стоки) за кодом 5-434 за період з 01.04.2015 по 31.05.2018 на суму 389831,94 грн, а по коду 5-50434 (стоки) за період з 01.04.2015 по 31.05.2018 на суму 51256,39 грн, що підтверджується актами про зняття показань з приладів обліку за спірний період між позивачем, представником абонента та відомостями обліку, які надані відповідачем та довідками Публічного акціонерного товариства "Київенерго" та Комунального концерну "Центр комунального сервісу" за відповідний період.

Як вже зазначалось судом, відповідно до умов п.3.6 договору абонент розраховується за послуги водопостачання та водовідведення у порядку, встановленому чинним законодавством, у триденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів.

На виконання умов укладеного між сторонами договору, позивачем у спірний період було виставлено відповідні платіжні документи до банківських установ, що підтверджується довідкою Публічного акціонерного товариства "Радикал Банк" №288 від 30.03.2018, довідкою Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" №9-1/1279 від 30.03.2018, довідкою Публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" №51/12-731 від 12.04.2018, довідкою Публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" №51/12-787 від 11.05.2018, довідкою Публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" №51/12-871 від 10.07.2018 та розшифровками рахунків абонента.

Статтею 1 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" визначено, що централізоване питне водопостачання - господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об'єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов'язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води. Централізоване водовідведення - господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об'єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов'язаних єдиним технологічним процесом.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" законодавство у сфері питної води та питного водопостачання складається з Водного кодексу України, Кодексу України про надра, законів України "Про охорону навколишнього природного середовища", "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у цій сфері.

Статтею 22 вказаного Закону передбачено, що споживачі питної води зобов'язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Оскільки предметом спірного договору є надання позивачем послуг з водопостачання та водовідведення відповідачу, то сторони, разом з умовами договору також зобов'язані виконувати і вимоги спеціальних нормативно-правових актів, які регулюють взаємовідносини особи, що надає послуги з водовідведення та особи, що користується послугами з водовідведення.

Відповідно до ч.5 ст.633 Цивільного кодексу України у вказаному договорі за згодою сторін були встановлені правила, обов'язкові для них при виконанні цього договору.

Так, в п.1.1 договору зазначено, що постачальник зобов'язався забезпечити абоненту постачання питної води та прийняти від абонента каналізаційні стоки, а абонент сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування системами комунального водопостачання в містах і селищах України, затвердженими наказом Голови Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 №65.

Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 01.07.1994 №65 затверджені Правила користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України (чинні на час укладення договору), які зареєстровані в Міністерстві юстиції України 22.07.1994 за №165/374, які запроваджують порядок користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод до комунальної каналізації та визначають взаємовідносини між об'єднаннями, виробничими управліннями водопровідно-каналізаційного господарства або іншими експлуатаційними організаціями, комбінатами комунальних підприємств (надалі - Водоканал) та абонентами міських, районних, селищних водопроводів і каналізацій на території України.

Згідно з пунктами 1.2, 1.3, 1.4 вказаних Правил (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) дотримання цих Правил є обов'язковим для всіх осіб, підприємств, установ, організацій, що користуються комунальними водопроводами і каналізаціями, незалежно від їхньої відомчої належності і форми власності та водоканалу. Абонентами, що користуються послугами водоканалу, можуть бути державні, колективні та інші підприємства, організації, установи (надалі - підприємства), а також окремі громадяни, що мають жилі будинки або їх частину на праві приватної власності (надалі - громадяни), на які відкрито особовий рахунок і які перебувають з водоканалом у договірних відносинах. Водоканал надає послуги у забезпеченні питною водою та водовідведенні. Питна вода подається цілодобово або за графіком, погодженим із санітарно-епідеміологічною станцією (надалі - СЕС) відповідної території та затвердженим місцевими органами державної виконавчої влади.

Згідно з п.17.1 Правил (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) через комунальну каналізаційну мережу підлягають пропусканню всі господарсько-побутові стічні води.

Наказом Міністерства з питань житлово - комунального господарства України №190 від 27.06.2008 затверджені Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України. Пунктом 1.1 передбачено, що Правила визначають порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України. Ці Правила є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб-підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод.

Відповідно до пункту 2.1 цих Правил договірні відносини щодо користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення здійснюються виключно на договірних засадах відповідно до Законів України "Про питну воду та питне водопостачання" та "Про житлово-комунальні послуги", яким, згідно п.2.2, визначаються істотні умови договору між виробником та споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення.

Пунктом 1.4 вищевказаних Правил встановлено, що Приймання стічних вод від підприємств, установ, організацій до системи централізованого водовідведення здійснюється відповідно до Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Держбуду від 19.02.2002 №37, зареєстрованих у Мін'юсті 26.04.2002 за №403/6691, а також місцевих правил приймання стічних вод підприємств у систему каналізації населеного пункту.

Розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються на основі показів засобів обліку. Розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору (п.3.1, 3.7 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених Наказом Міністерства з питань житлово - комунального господарства України №190 від 27.06.2008).

Відповідно до п.3.13 цих же Правил, суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти (котельні) перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, концесію, здійснюють розрахунки з виробником на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, а також розраховуються за власний обсяг водовідведення. Обсяг питної води, поданої до теплових пунктів (котелень), фіксується засобами обліку, які встановлені на межі балансової належності. Обсяг гарячого водопостачання, переданий споживачам виконавцем послуг з постачання гарячої води, ураховується в загальному обсязі стічних вод споживачів і оплачується ним за договором з виробником на підставі показів засобів обліку або в порядку, обумовленому договором.

Згідно з п.1.2 Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Держбуду від 19.02.2002 №37, зареєстрованих у Мін'юсті 26.04.2002 за №403/6691 (далі - Правила №37), останні поширюються на комунальні підприємства водопровідно-каналізаційного господарства міст і селищ України та інші підприємства, що мають на балансі системи місцевого водопроводу та каналізації, та на всі підприємства, установи, організації незалежно від форм власності й відомчої належності, які скидають свої стічні води в системи каналізації населених пунктів.

Пунктом 1.4 Правил №37 передбачено, що: абонент водоканалу - це юридична особа, яка уклала договір з Водоканалом на надання послуг водопостачання та (або) каналізації; стічні води підприємств - це усі види стічних вод, що утворилися внаслідок їхньої діяльності після використання води в усіх системах водопостачання (господарсько-питного, технічного, гарячого водопостачання тощо), а також поверхневі та дощові води з території Підприємства (з урахуванням субабонентів).

Відповідно до п.2.4 Правил №37 підприємства зобов'язані виконувати в повному обсязі вимоги цих Правил, місцевих правил приймання та договору на послуги водовідведення, своєчасно оплачувати рахунки водоканалу за надані послуги.

Згідно з п.7.1 Правил №37 підприємства зобов'язані здійснювати контроль за кількістю та якістю стічних вод, які вони скидають до системи міської каналізації. Перелік забруднень, на наявність яких провадиться аналіз, та періодичність контролю встановлюються Водоканалом.

Підприємства зобов'язані систематично (відповідно до місцевих Правил приймання) подавати до Водоканалу інформацію про об'єми та якісний склад стічних вод, які вони скидають до міської каналізації. Інформацію підписують керівник підприємства та особа, відповідальна за водовідведення. Керівник підприємства несе відповідальність за достовірність інформації (п.7.2 Правил №37).

За змістом ч.2 ст.22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" споживачі питної води, зокрема зобов'язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Отже, приймаючи до уваги умови укладеного між сторонами договору та норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку щодо наявності обов'язку Житлово - будівельного кооперативу "Кристал-7" по оплаті за послуги з водопостачання та водовідведення, які надані позивачем.

Наявними в матеріалах справи документами, а саме: актами про зняття показань з приладів обліку за спірний період між позивачем і представником абонента, відомостями обліку, які надані самим відповідачем у справі, довідками Публічного акціонерного товариства "Київенерго" та Комунального концерну "Центр комунального сервісу" за відповідний період, підтверджується надання позивачем послуг з постачання питної води (вода+стоки) по коду 5-434 за період з 01.04.2015 по 31.05.2018 на суму 389831,94 грн, а по коду 5-50434 (стоки) за період з 01.04.2015 по 31.05.2018 на суму 51256,39 грн.

В той же час за період з 01.04.2015 по 31.05.2018 на користь позивача за надані останнім послуги за договором на послуги водопостачання та водовідведення №5092/4-12 від 27.02.1998 по коду 5-434 було перераховано 295229,23 грн, а по коду 5-50434 - 14505,40 грн.

Крім того як вбачається з наявних в матеріалах справи платіжних доручень Житлово - будівельного кооперативу "Кристал-7" за період з 23.08.2018 по 25.09.2018, після звернення позивача з позовом до Господарського суду міста Києва, відповідачем було сплачено 76769,95 грн в рахунок погашення заборгованості за послуги з постачання питної води (вода+стоки) за кодом 5-434.

Що ж стосується заборгованості Житлово - будівельного кооперативу "Кристал-7" по коду 5-50434 питна вода (стоки), то суд зазначає, що у розрахунку позовних вимог, який долучений позивачем до позовної заяви не враховані оплати відповідача від 25.06.2018 на суму 3000,00 грн та від 23.07.2018 на суму 3000,00 грн, а всього на загальну суму 6000,00 грн, що були перераховані Житлово - будівельним кооперативом "Кристал-7" в рахунок погашення заборгованості за 2017 рік.

За таких обставин, враховуючи сплату Житлово - будівельним кооперативом "Кристал-7" заборгованості у розмірі 6000,00 грн за кодом 5-50434 за 2017 рік, судом враховано дані платежі як погашення заборгованості на суму 6000,00 грн у відповідному році.

Таким чином, за розрахунком суду, відповідно до наявних в матеріалах справи платіжних доручень відповідача, довідок банку про сплату відповідачем платежів у спірний період, витягів з реєстрів фінансування праці та соціального захисту населення Оболонського району за період з 01.04.2015 по 12.03.2018 по коду 5-434 та по коду 5-50434, з урахуванням розгорнутого розрахунку позивача, заборгованість Житлово - будівельного кооперативу "Кристал-7" перед Приватним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал" за договором на послуги водопостачання та водовідведення №5092/4-12 від 27.02.1998 за надані позивачем послуги з постачання питної води (вода+стоки) за кодом 5-434 за період з 01.04.2015 по 31.05.2018 складає 17832,76 грн, а по коду 5-50434 (стоки) за період з 01.04.2015 по 31.05.2018 - 30750,99 грн.

Отже, за висновками суду, відповідач, в порушення норм чинного законодавства України та умов договору, не здійснив оплату наданих послуг з водопостачання та водовідведення, не виконав свої зобов'язання належним чином, а тому позовні вимоги про стягнення суми основної заборгованості є обґрунтованими.

Щодо тверджень відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за період з 01.04.2015 по 31.07.2015, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Згідно п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

У п.2.2 зазначеної постанови наголошено на тому, що за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч.1 ст.264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. При визначенні строку позовної давності слід враховувати те, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій можуть бути розцінені, з урахуванням конкретних обставин справи, як дії, що свідчать про визнання боржником боргу або іншого обов'язку. При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу (п.4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013).

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Отже, враховуючи зроблені судом висновки про наявність порушених прав позивача, оцінивши доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, господарський суд вважає за необхідне застосувати позовну давність та наслідки її спливу при розгляді вимог позивача про стягнення суми заборгованості за період з 01.04.2015 по 31.07.2015 по коду 5-434 на суму 17832,76 грн, а по коду 5-50434 питна вода (стоки) на суму 6594,11 грн.

При цьому господарський суд виходить з того, що згідно умов укладеного між сторонами договору, відповідач повинен був сплатити за надані позивачем послуги за квітень місяць 2015 року у триденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи, тобто у строк до 18.04.2015, за травень місяць 2015 року у строк до 25.05.2015, за червень місяць 2015 року у строк до 20.06.2015, за липень місяць 2015 року у строк до 25.07.2015.

Відповідно до п.4.2 постанови №10 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

За висновками суду, позивач був обізнаний про порушення відповідачем свого обов'язку по оплаті за надані послуги з квітня по липень місяць 2015 року починаючи з 19.04.2015, 26.05.2015, 21.06.2015 та 26.07.2015 відповідно, а отже, строк позовної давності за вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за квітень місяць 2015 року розпочався 19.04.2015 та закінчився 19.04.2018, за травень місяць 2015 року розпочався 26.05.2015 та закінчився 26.05.2018, за червень місяць 2015 року розпочався 21.06.2015 та закінчився 21.06.2018, а за липень місяць 2015 року розпочався 26.07.2015 та закінчився 26.07.2018.

Разом з тим, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з розглядуваним позовом лише 01.08.2018 (реєстраційний штамп відділу діловодства Господарського суду міста Києва), тобто з пропуском строку позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за послуги, надані у квітні - липні 2015 року на суму на суму 17832,76 грн по коду 5-434 та на суму 6594,11 грн по коду 5-50434.

Таким чином з урахуванням строків позовної давності та оплат відповідача, які здійснені ним після відкриття провадження у справі, заборгованість Житлово - будівельного кооперативу "Кристал-7" перед Приватним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал" за договором на послуги водопостачання та водовідведення №5092/4-12 від 27.02.1998 за надані послуги з постачання питної води (вода+стоки) за кодом 5-434 за розрахунком суду відсутня, а по коду 5-50434 (стоки) за період з серпня місяця 2015 року по травень місяць 2018 року складає 24156,58 грн.

Отже, оскільки відповідач не здійснив оплату наданих позивачем послуг з водопостачання та водовідведення в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов'язання за договором належним чином, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги про стягнення основного боргу на загальну суму 24156,58 грн по коду 5-50434 (стоки) за період з серпня місяця 2015 року по травень місяць 2018 року, в іншій частині позовні вимоги про стягнення основного боргу задоволенню не підлягають.

Провадження у справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача 76769,95 грн за послуги з постачання питної води (вода+стоки) за кодом 5-434 підлягає закриттю відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку зі сплатою зазначеної суми відповідачем після звернення позивача з відповідним позовом до Господарського суду міста Києва.

Також, за прострочення виконання зобов'язання по оплаті наданих послуг, позивач просив суд стягнути з відповідача 41227,18 грн інфляційних втрат за період з 19.04.2015 по 31.05.2018, 3% річних у розмірі 9237,70 грн за період з 19.04.2015 по 31.05.2018, пеню на суму 2514,23 грн за період з 15.01.2018 по 31.05.2018 та штраф у сумі 26848,33 грн.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений п.3.6 договору строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, а тому такі дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст.610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст.612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вже зазначалось судом, при зверненні до суду з позовом, позивач просив стягнути на його користь 41227,18 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 9237,70 грн за період з 19.04.2015 по 31.05.2018.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, який наданий позивачем, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, у зв'язку із застосуванням загального строку позовної давності до вимог позивача за зобов'язаннями відповідача за квітень - липень місяці 2015 року та врахуванням судом оплат відповідача на загальну суму 6000,00 грн по коду 5-50434, внаслідок чого, за розрахунком суду, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 3% річних за загальний період прострочки з 21.08.2015 по 31.05.2018 на суму 7607,81 грн.

Пунктом 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 визначено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.07.2014 "Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, який наданий позивачем, дійшов висновку про часткове задоволення вимог Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" в цій частині, у зв'язку із застосуванням загального строку позовної давності до вимог позивача за зобов'язаннями відповідача за квітень - липень місяці 2015 року та врахуванням судом оплат відповідача на загальну суму 6000,00 грн по коду 5-50434, а також рекомендацій, які викладені в листі Верховного Суду України від 01.07.2014. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за загальний період прострочки з вересня місяця 2015 по травень місяць 2018 на суму 31045,38 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені на суму пені на суму 2514,23 грн за період з 15.01.2018 по 31.05.2018 та штрафу у розмірі 26848,33 грн, суд зазначає наступне.

Згідно з приписами ст.ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч.4 ст.231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, ст.ст.1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що за несвоєчасну оплату послуг з водопостачання та водовідведення абонент сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,1 відсотка несплаченої суми за кожний день прострочки.

Після проведення перевірки наведеного заявником розрахунку пені, суд дійшов висновку, що належна до сплати сума пені є більшою ніж заявлена позивачем до стягнення у позовній заяві, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за розрахунком позивача, тобто у розмірі 2514,23 грн.

Як вже вказувалось судом, у пункті 4.2 договору сторонами визначено, що за повну або часткову не оплату послуг водопостачання та водовідведення абонент сплачує постачальнику штрафні санкції у розмірі 20 % несплаченої суми.

Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України та ст.230 Господарського кодексу України пеня та штраф є формами неустойки та видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У зв'язку з чим, у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій, що не суперечить положенням ст.61 Конституції України і відповідає встановленій ст.627 Цивільного кодексу України свободі договору, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За висновками суду, позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, у зв'язку з чим з урахуванням умов укладеного між сторонами правочину належна до сплати сума штрафу за розрахунком суду складає 4831,32 грн.

При цьому суд зазначає про те, що позивачем не було пропущено строк, встановлений ст.258 Цивільного кодексу України, для звернення до суду з відповідними вимогами про стягнення пені та штрафу.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" до Житлово - будівельного кооперативу "Кристал-7", у зв'язку з чим стягненню на користь позивача підлягає 24156,58 грн основного боргу, 3% річних на суму 7607,81 грн, інфляційні втрати в сумі 31045,38 грн, пеня у розмірі 2514,23 грн та штраф на суму 4831,32 грн, а провадження у справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача 76769,95 грн за послуги з постачання питної води (вода+стоки) за кодом 5-434 підлягає закриттю відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку зі сплатою зазначеної суми відповідачем після звернення позивача з відповідним позовом до Господарського суду міста Києва.

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.74, 129, 231, 238 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Житлово - будівельного кооперативу "Кристал-7" (04211, м.Київ, вул.Приозерна, будинок 2-А, ідентифікаційний код 23378310) на користь Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, м.Київ, вул.Лейпцизька, будинок 1-А, ідентифікаційний код 03327664) заборгованість у розмірі 24156 (двадцять чотири тисячі сто п'ятдесят шість) грн 58 коп, 3% річних на суму 7607 (сім тисяч шістсот сім) грн 81 коп, інфляційні втрати в сумі 31045 (тридцять одна тисяча сорок п'ять) грн 38 коп, пеню у розмірі 2514 (дві тисячі п'ятсот чотирнадцять) грн 23 коп, штраф на суму 4831 (чотири тисячі вісімсот тридцять одна) грн 32 коп. та судовий збір у розмірі 2203 (дві тисячі двісті три) грн 88 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Провадження у справі №910/10181/18 в частині стягнення з відповідача на користь позивача 76769,95 грн за послуги з постачання питної води (вода+стоки) за кодом 5-434 - закрити згідно п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

5. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п.17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 30.01.2019

Суддя Ю.М.Смирнова