ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2019 м.Дніпро Справа № 904/2403/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Орєшкіної Е.В. (доповідач),

суддів Широбокової Л.П., Кузнецової І.Л.,

секретар судового засідання: Абадей М.О.,

представники сторін:

від позивача: Ромащенко К.В., ордер ДП №1773/004 від 28.01.2019, адвокат;

від відповідача: Демченко М.Л., довіреність №2495 від 20.06.2018, представник;

від третьої особи: Солодухін М.В., довіреність №3 від 09.01.2019, представник;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Апекс Н" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2018 у справі №904/2403/18 (суддя Ліпинський О.В., повний текст рішення складений 03.09.2018)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Апекс Н", м.Дніпро

до відповідача: Нікопольської міської ради, м.Нікополь, Дніпропетровська область

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмета спору на стороні позивача: Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м.Дніпро

про визнання недійсним рішення та визнання додаткової угоди укладеною,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Апекс-Н" (надалі - ТОВ "Апекс-Н") звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій, з урахуванням поданих уточнень, просило суд:

- визнати недійсним п.3 рішення Нікопольської міської ради від 27.03.2015 №32-60/VII "Про надання ТОВ "Апекс-Н" в оренду земельної ділянки на вул. Шевченка, 81-а за фактичним розміщенням нежитлової будівлі";

- визнати недійсним п.9 договору оренди земельної ділянки по вул. Шевченка, 81-а у м.Нікополі Дніпропетровської області від 15.07.2015 (кадастровий номер :03:009:0024), зареєстрованого 15.09.2015 за №24418989, в частині визначення розміру орендної ставки;

- з моменту набрання рішенням законної сили визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки по вулиці Шевченка, 81-а у м.Нікополі Дніпропетровської області від 15.07.2015 (кадастровий номер :03:009:0024), зареєстрованого 15.09.2015 за №24418989, в редакції, зміст якої наведено в прохальній частині позову, і яка передбачає розмір орендної плати - 3% на рік від діючої нормативно грошової оцінки земель м.Нікополь з урахуванням щорічного коефіцієнта індексації.

В обґрунтування позову позивач послався на ті обставини, що спірні пункти рішення Нікопольської міської ради та договору оренди, укладеного між сторонами, не відповідають приписам Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" та Закону України "Про захист економічної конкуренції", оскільки встановлений для позивача розмір ставки орендної плати відрізняється (є більшим) від розміру ставок за користування земельними ділянками з аналогічним цільовим (функціональним) призначенням, які відводилися відповідачем для інших орендарів, та встановлювалися на рівні від 3% діючої нормативної грошової оцінки землі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2018 у справі №904/2403/18 у задоволенні позову відмовлено.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що:

- аналіз положень діючих законодавчих актів, обставин справи та змісту п.3 оскаржуваного рішення Нікопольської міської ради дає підстави вважати, що приймаючи оспорюване рішення, відповідач діяв у межах законодавчо наданих повноважень та у належний спосіб;

- здійснення порівняння оскаржуваного рішення, з рішеннями, які приймалися відповідачем протягом 2016-2017 років, за критерієм однакового цільового (функціонального) використання земельних ділянок, є недостатньо для висновку про антіконкурентні дії органу місцевого самоврядування, оскільки при визначенні відповідних обставин слід також враховувати інші суб'єктивні чинники, якими рада керувалася під час прийняття таких рішень;

- рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23.01.2018 у справі №200/10545/17, на яке позивач посилається в обґрунтування заявлених вимог, згідно даних, розміщених в Єдиному державному реєстрі судових рішень, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2018 у зазначеній справі скасовано;

- вимоги щодо визнання недійсним пункту договору оренди та визнання укладеною додаткової угоди до вказаного правочину мають похідний характер, задоволення яких залежить від задоволення основної вимоги (визнання недійсним пункту рішення Нікопольської міської ради), в задоволенні якої судом відмовлено, отже, похідні вимоги також підлягають відхиленню.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ "Апекс Н" подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить апеляційний господарський суд його скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апелянт зазначає, що:

- суд першої інстанції необґрунтовано та незаконно надав критичну оцінку рішенню територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.01.2018 №3/01-14/04-18, фактично вказавши на його незаконність, тим самим порушив диспозитивність господарського процесу, оскільки законність цього рішення не була предметом розгляду цієї справи та обставини його ухвалення не досліджувались судом;

- встановлення різних ставок орендної плати є дискримінацією суб'єктів підприємницької діяльності, яка дає перевагу одним та створює несприятливі умови для інших;

- факт антиконкурентних дій відповідача є доведеним та належним чином встановленим, внаслідок чого була порушена конкуренція, а позивач зазнав дискримінації, але суд першої інстанції ці доводи проігнорував, безпідставно відмовивши позивачу у захисті його права.

Відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, просить апеляційний господарський суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Свої заперечення мотивує тим, що діяв у межах визначених законом повноважень щодо права органів місцевого самоврядування встановлювати орендну плату за землі і в межах розміру орендної ставки, визначеної ст. 288 Податкового кодексу України. Вважає, що встановлений позивачу розмір орендної плати є економічно обґрунтованим, та відсутня дискримінація суб'єкта господарювання.

Представник третьої особи надав пояснення про прийняте Адміністративною колегією Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України рішення від 30.01.2018 №3/01-14/04-18 у справі №44/04-03-3/17.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення присутніх в судовому засіданні учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що Нікопольською міською радою прийнято рішення від 27.03.2015 №32-60/VI "Про надання ТОВ "Апекс-Н" в оренду земельної ділянки на вул. Шевченка, 81-а за фактичним розміщенням нежитлової будівлі", яким:

- затверджено технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки (кадастровий номер :03:009:0024) на території м.Нікополь, вул.Шевченка, 81-а ТОВ "Апекс-Н" (п.1);

- надано ТОВ "Апекс-Н" в оренду терміном на 10 років земельну ділянку площею 0,1418 га на вул. Шевченка, 81-а для обслуговування будівель торгівлі (код цільового призначення земельної ділянки згідно КВЦПЗ - 03.07) (п.2);

- встановлено розмір орендної плати у розмірі 12% від діючої нормативної грошової оцінки земель (п.3).

15.07.2015 на підставі рішення Нікопольської міської ради № 32-60/VI від 27.03.2015 між сторонами укладено договір оренди землі, згідно умов якого Орендодавець (відповідач) надає, а Орендар (позивач) приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, яка знаходиться: м.Нікополь, вул.Шевченка, 81-а (кадастровий номер :03:009:0024).

Договір укладено строком на 10 років (п. 8 договору).

Згідно п.9 договору орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі у вигляді відсотків від діючої нормативно-грошової оцінки земель міста Нікополь із врахуванням щорічного коефіцієнту індексації. Розмір орендної плати складає 12%.

Звертаючись із позовом про визнання недійсним п. 3 рішення Нікопольської міської ради №32-60/VI від 27.03.2015 року та п. 9 договору від 15.07.2015, позивач зазначає, що йому стало відомо про прийняття Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська рішення від 23.01.2018 у справі №200/10545/17, яким встановлено, що Нікопольська міська рада, в порушення вимог Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" та Закону України "Про захист економічної конкуренції", встановлювала різним суб'єктам господарювання різні ставки орендної плати за землю.

Зважаючи на те, що з урахуванням викладених в рішенні Бабушкінського районного суду обставин, Нікопольська міська рада по відношенню до ТОВ "Апекс-Н" проявила дії дискримінаційного характеру, а також допустила грубе порушення вимог конкурентного законодавства, листом від 05.03.2018 позивач звернувся до Нікопольської міської ради із пропозицією про внесення змін до рішення Нікопольської міської ради від 27.03.2015 року № 32-60/VI, та пропонував встановити для ТОВ "Апекс-Н" річну плату за користування земельною ділянкою у розмірі 3% від її нормативно грошової оцінки; направив проект додаткової угоди до договору оренди землі від 15.07.2015 року, за змістом якої пропонував внести зміни до п. 9 договору, визначивши розмір орендної плати на рівні 3% від нормативно-грошової оцінки землі.

В зв'язку з відхиленням пропозиції щодо внесення змін до зазначених вище рішення та договору, позивач звернувся з даним позовом до суду та вимагає визнання недійсними відповідного пункту рішення й договору, а також, просить суд визнати укладеною додаткову угоду до договору у запропонованій ним редакції.

Позивачем долучено до матеріалів справи копії рішень Нікопольської міської ради щодо встановлення орендної плати за землю іншим суб'єктам господарювання, а саме від 06.07.2012 №18-21/VI, від 06.12.2013 №7-39/VI, від 11.07.2014 №112-47/VI, від 29.05.2015 №53-62/VI, від 25.11.2016 №22-14/VII, від 30.03.2017 №54-18/VIІ, від 30.03.2017 №53-18/VIІ, від 30.03.2017 №51-18/VIІ, від 30.03.2017 №49-18/VIІ, від 27.01.2017 №41-16/VIІ, від 27.01.2017 №33-16/VIІ, від 27.01.2017 №32-16/VIІ, від 27.01.2017 №31-16/VIІ, від 31.05.2017 №16-21/VIІ, у яких орендна плата визначена в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земель.

Також в матеріалах справи міститься копія рішення Адміністративної колегії Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.01.2018 №3/01-14/04-18 у справі №44/04-03-3/17.

Вказаним рішенням було визнано дії Нікопольської міської ради щодо прийняття рішень міської ради (зазначених в гр.6 Таблиці 1) про надання в оренду земельних ділянок, на підставі яких укладаються договори з орендарями, та прийняття рішень Міської ради 2016-2017 років із застосуванням різних ставок орендної плати за користування земельними ділянками однакового цільового (функціонального) призначення такими, які можуть ущемлювати права землекористувачів та можуть бути спрямовані на зниження конкурентноспроможності підприємств-конкурентів, настання негативних наслідків для їхніх ринкових позицій, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених пунктом третім статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", визначеним абзацом восьмим частиною другою статті 15 цього Закону, у вигляді антиконкурентних дій органів місцевого самоврядування, внаслідок яких окремим суб'єктам господарювання створюються дискримінаційні умови порівняно з конкурентами.

Вказане рішення в судовому порядку недійсним не визнано (відповідних доказів не подано) та є чинним.

Як вбачається з наведеної у рішенні Таблиці №1 для орендарів з цільовим призначенням земельних ділянок 03.07 був встановлений розмір орендної плати від 3% до 12%. Орендна плата за ставкою 12% була встановлена не лише позивачу у справі, а й іншим суб'єктам господарювання (а.с.91-97).

Стосовно доводів апелянта відносно того, що суд першої інстанції необґрунтовано та незаконно надав критичну оцінку рішенню територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.01.2018 №3/01-14/04-18 у справі №44/04-03-3/17, фактично вказавши на його незаконність, тим самим порушив диспозитивність господарського процесу, оскільки законність цього рішення не була предметом розгляду цієї справи та обставини його ухвалення не досліджувались судом, слід зазначити, що:

- відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання;

- відповідно до ч.1, ч.2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В даному випадку місцевий господарський суд оцінив наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, про що зазначив в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження органів місцевого самоврядування у сфері земельних відносин визначені Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", Податковим кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України; прийняття рішень щодо надання відповідно до чинного законодавства пільг по місцевих податках і зборах, а також земельному податку; затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України.

Вказані положення кореспондуються із положеннями п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України, відповідно до яких сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територіальних громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків і зборів.

Згідно п.14.1.147 ст. 147 Податкового кодексу України плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на час ухвалення оспорюваного рішення) розмір орендної плати встановлюється в договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Способи захисту цивільних прав і обов'язків особи визначені ст. 16 Цивільного кодексу України, зокрема згідно з п. 10 ч. 2 цієї статті одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до п. г) ч.3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Також відповідно до ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Приписами статті 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, тобто підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Позивач оспорює законність п. 3 рішення Нікопольської міської ради від 27.03.2015 №32-60/VI, яким встановлено орендну плату за оренду ним земельної ділянки в розмірі 12% нормативної грошової оцінки землі.

Як вже зазначено вище, визначення ставок орендної плати відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування, рішення прийнято у визначений законом спосіб - на сесії міської ради, розмір орендної плати визначено у відповідності до положень п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на час ухвалення оспорюваного рішення) та узгоджено з позивачем шляхом підписання договору оренди земельної ділянки.

Відтак, відсутні правові підстави для визнання недійсним п. 3 рішення Нікопольської міської ради від 27.03.2015 №32-60/VI щодо встановлення позивачу орендної плати.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпро від 23.01.2018 у справі №200/10545/17, оскільки вказане рішення не має преюдиційного характеру, спір вирішувався між іншими сторонами та на момент розгляду справи воно скасовано за результатами перегляду в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач просить визнати недійсними п. 9 договору оренди земельної ділянки від 15.07.2015 (кадастровий номер :03:009:0024), зареєстрованого 15.09.2015 за №24418989, в частині визначення розміру орендної ставки.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиніє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 Цивільного кодексу України).

Рішенням Нікопольської міської ради від 27.03.2015 №32-60/VI орендна плата була встановлена в розмірі 12% від діючої нормативної грошової оцінки земель. На підставі вказаного рішення сторонами було укладено договір від 15.07.2015, в п. 9 якого і узгоджено сторонами вказаний розмір орендної плати. Приймаючи рішення, Нікопольська міська рада, з однієї сторони, як орендодавець, запропонувала свої умови саме в тому контексті, що визначено було Податковим кодексом України, а інша сторона, як орендар, мала право зі свого боку визначитися з істотними умовами договору оренди, приймаючи їх або заперечуючи проти них.

Тому, встановлений в п.9 договору розмір орендної плати був визначений на підставі рішення органу місцевого самоврядування, за вільним волевиявленням позивача, тому відсутні правові підстави для визнання цього пункту договору недійсним. Слід зазначити, що розмір орендної плати є істотною умовою договору оренди землі, без узгодження якої договір не може бути вчиненим. Отже, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Стосовно вимог щодо визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки укладеною, яка передбачає встановлення розміру орендної плати в розмірі 3% нормативної грошової оцінки землі, колегія суддів зазначає, що на момент звернення позивача з позовом до суду дія договору оренди землі не закінчилася, тому фактично за своєю суттю вказані вимоги є вимогами про внесення змін до діючого договору в частині розміру орендної плати.

За загальним правилом зміна або розірвання договорів допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Підстави для зміни умов договору за рішенням суду визначені у ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, втім позивач не наводить таких підстав.

Позивач вірно зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 25 Господарського кодексу України органам державної влади і органам місцевого самоврядування, що регулюють відносини у сфері господарювання, забороняється приймати акти або вчиняти дії, що визначають привілейоване становище суб'єктів господарювання тієї чи іншої форми власності, або ставлять у нерівне становище окремі категорії суб'єктів господарювання чи іншим способом порушують правила конкуренції. У разі порушення цієї вимоги органи державної влади, до повноважень яких належить контроль та нагляд за додержанням антимонопольно-конкурентного законодавства, а також суб'єкти господарювання можуть оспорювати такі акти в установленому законом порядку. Вказані положення також втілені в Законі України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Як на підтвердження факту дискримінації встановленням саме йому орендної плати в розмірі 12% нормативної грошової оцінки землі позивач посилається на вище перелічені рішення відповідача щодо встановлення розміру орендної плати іншим суб'єктам господарювання в розмірі 3% та рішення Адміністративної колегії Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.01.2018 №3/01-14/04-18 у справі №44/04-03-3/17.

Втім, у вказаному рішенні Адміністративної колегії не встановлено таких дискримінаційних рішень саме по відношенню до позивача. Як встановлено розслідуванням органу АМК орендна плата в розмірі 12% встановлювалася і іншим суб'єктам господарювання, а для будівель магазину були встановлені ставки орендної плати 3%, 5%, 10% та 12% від нормативної грошової оцінки землі.

За наведених підстав колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, що саме відносно нього було прийнято відповідачем дискримінаційне рішення у вигляді визначення орендної плати за землю в розмірі 12%, тому відсутні правові підстави і в цій частині для зміни умов договору і визнання рішення ради недійсним.

На виконання рішення Адміністративної колегії Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.01.2018 №3/01-14/04-18 у справі №44/04-03-3/17 Нікопольська міська рада повинна привести свої рішення про встановлення розміру орендної плати у відповідність до Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні", ст. 25 Господарського кодексу України та інших законів, що регулюють спірні правовідносини. Прийняття відповідачем відповідного рішення про зміну орендних ставок, зокрема, таким суб'єктам господарювання як позивач, і може бути підставою для внесення змін до договору в частині визначення розміру орендної плати. Встановлення розміру орендної плати є компетенцією органу місцевого самоврядування та не може бути визначено судом.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, внаслідок чого оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору, пов'язані з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, покладаються на ТОВ "Апекс Н".

Керуючись ст. 129, ст. 276, ст. 282, ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Апекс Н" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2018 у справі №904/2403/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту до Верховного Суду.

Головуючий суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя І.Л. Кузнецова

(Повний текст постанови складено 01.02.2019).