ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2019 р. м. Київ Справа№ 910/3066/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу:
від позивача: не з'явилися від відповідача: не з'явилися
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дніпровський машинобудівний завод"
на рішенняГосподарського суду міста Києва
від06.07.2018
суддя Головіна К.І.
повний текст складений06.07.2018
за позовомпозовом публічного акціонерного товариства "Дніпровський машинобудівний завод", м. Дніпро
допублічного акціонерного товариства "БТА Банк", м. Київ
простягнення 264 076,77 грн.,

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулось публічне акціонерне товариство "Дніпровський машинобудівний завод" (надалі-позивач/ ПАТ «ДМЗ») із позовною заявою до публічного акціонерного товариства "БТА Банк" (надалі - відповдач/ПАТ "БТА Банк") про стягнення збитків у сумі 1 198 571,20 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.03.2018 позовні вимоги ПАТ "Дніпровський Машинобудівний Завод"ДМЗ" до ПАТ "БТА Банк" про стягнення 1 198 571,20 грн. були роз'єднані шляхом виділення їх у самостійні провадження.

Предметом даної справи є позовні вимоги ПАТ "ДМЗ" про стягнення з ПАТ "БТА Банк" збитків в сумі 264 076,77 грн., завданих внаслідок неправомірних дій відповідача.

Звертаючись до суду із вказаним позовам за ПАТ "ДМЗ" зазначає, що за ним обліковується земельна ділянка, кадастровий номер :07:202:0076, площею 42,0902 га, яка розташована по вул. Будівельників, 34, місто Дніпро.

На вказаній земельній ділянці знаходиться, в тому числі, нерухоме майно - корпус № 87 цех 19 літ. Е-1, площею 6 248,20 кв.м. та комбінат побутового обслуговування «Робітниця» літ. РГ-2, площею 395.2 кв.м., яке належить відповідачу на підставі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.10.2013 у справі № 904/6899/13 про визнання права власності.

Як зазначає позивач, ПАТ "БТА Банк", як власник вказаної будівлі, не відшкодовує позивачу кошти за користування земельною ділянкою, на якій знаходиться цей об'єкт нерухомості, у зв'язку із чим позивач зазнав збитків, сплативши земельний податок до Державного бюджету у сумі 264 076,77 грн. у період з 01.11.2014 р. по 30.11.2017.

Позивач, посилаючись на ст. 287 ПК України, ст. 224 ГК України, ПАТ "ДМЗ" просить суд стягнути з відповідача збитки у сумі 264 076,77 грн.

У відзиві на позовну заяву ПАТ «БТА Банк» проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позову. При цьому відповідач вказує про те, що відповідно до податкового законодавства саме на позивача-власника земельної ділянки (землекористувача) покладений обов'язок сплачувати земельний податок.

Крім того, ПАТ «БТА Банк» посилалось на відсутність зобов'язань у відповідача щодо відшкодування витрат на сплату податку на землю, що виключає наявність складу цивільного правопорушення в діях банку перед позивачем.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 20.04.2018 розгляд даної справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до правил, визначених ст.ст. 12, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Цією ж ухвалою сторонам надано строк, передбачений законом, для реалізації ними своїх процесуальних прав та обов'язків.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2018 у справі № 910/3066/16 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд з посиланням на ст.ст. 116, 120, 122, 125, 206 Земельного кодексу України, ст.ст. 269, 287 Податкового кодексу України, ст.ст. 218, 224 Господарського кодексу України та ст. 7 Закону України «Про оренду землі» виходив з того, що:

- хоча до ПАТ "БТА Банк" і перейшло право власності на об'єкти нерухомості, які належали попередньому власнику, однак між власником земельної ділянки (ПАТ "ДМЗ") та ТОВ "Фінанс Інвест Компані" (попереднім власником об'єкту нерухомості) договірні відносини на право користування земельною ділянкою не були оформлені, а значить - автоматичного переходу права користування на частину земельної ділянки, на якій розміщені ці об'єкти нерухомості, від ТОВ "Фінанс Інвест Компані" до ПАТ "БТА Банк" не відбулось;

- відносини між ПАТ "ДМЗ" (землекористувачем) та ПАТ "БТА Банк" щодо користування земельною ділянкою не були оформлені у встановленому законом порядку;

- окремого договору користування земельною ділянкою сторони не уклали та не вирішили питання щодо врегулювання відносин з відшкодування витрат ПАТ "ДМЗ" зі сплати земельного податку за частину земельної ділянки, на якій розташований об'єкт нерухомості, належний ПАТ "БТА Банк".

- право користування ПАТ "БТА Банк" вказаною земельною ділянкою не було зареєстроване в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що обов'язку сплачувати (відшкодовувати) земельний податок у відповідача не виникло, і, відповідно, про відсутність у діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення для покладення на останнього обов'язку з виплати збитків.

Не погодившись із значеним рішенням, публічне акціонерне товариство "Дніпровський машинобудівний завод" (надалі-скаржник) звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги ПАТ «Дніпровський машинобудівний завод» мотивовані порушення місцевим господарським судом норм матеріального права, зокрема, ст.ст. 120, 125 Земельного кодексу України, ст.ст. 22, 623 Цивільного кодексу України, ст. 224 Господарського кодексу України та норм процесуального права, що виражено, у неповному з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених в рішенні суду.

За твердженням заявника апеляційної скарги, що після набуття відповідачем права власності на нежитлові будівлі та споруди, право попереднього власника на розміщену на них земельну ділянку припинились автоматично, а відповідач незалежно від оформлення свого права, став користувачем земельної ділянки на тих самих умовах в тому ж обсязі, що були у попереднього власника (товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Інвест Компані» ) на підставі договору купівлі-продажу, у п. п. 5.1 якого було зазначено про те, що "відшкодування покупцем продавцю пов'язані із сплатою земельного податку за земельну ділянку витрат до моменту державної реєстрації укладеного покупцем договору на оренду зазначеної вище земельної ділянки".

Оскільки ПАТ "БТА БАНК" є фактичним користувачем частини земельної ділянки, на якій знаходяться належні йому на праві власності об'єкти нерухомого майна, то саме воно має нести податкове навантаження зі сплати земельного податку у встановленому законом порядку, яке натомість ніс позивач.

За твердженням заявника апеляційної скарги, позивачем доведено, що у діях відповідача наявні всі елементи складу цивільного правопорушення, які визначає ст. 623 Цивільного кодексу України, зокрема:

- протиправна поведінка ПАТ "БТА БАНК": відповідач набув права власності на об'єкти нерухомого майна і внаслідок умисної бездіяльності уникає з 2014 року державної реєстрації права на частину земельної ділянки :07:202:0076 під такими об'єктами з подальшим її вилученням з постійного користування ПАТ «ДМЗ» та перерозподілу податкового навантаження зі сплати земельного податку;

- 2 шкода: ПАТ «ДМЗ» як документально оформлений, у встановленому законом порядку, землекористувач, продовжував нести податкове навантаження зі сплати земельного податку на земельну ділянку з кадастровим номером :07:202:0076, у тому числі її частину з площею забудови 6 643,4 кв. м., на якій знаходяться об'єкти нерухомого майна ПАТ "БТА БАНК".

3 причинний зв'язок між протиправною поведінкою ПАТ "БТА БАНК" та збитками: внаслідок умисної бездіяльності ПАТ "БТА БАНК" що полягає у не реєстрації права на частину земельної ділянки :07:202:0076 під об'єктами нерухомого майна, що належать відповідачу на праві власності, з подальшим її вилученням з постійного користування ПАТ «ДМЗ» та перерозподілом податкового навантаження зі сплати земельного податку та не укладання запропонованого договору про відшкодування сум земельного податку, ПАТ «ДМЗ» продовжує нести податкове навантаження із ризиком застосування до нього санкцій за неналежне виконання обов'язків платника податків, передбачених податковим законодавством;

- Вина ПАТ "БТА БАНК": державна реєстрація права на частину земельної ділянки з кадастровим номером :07:202:0076 під об'єктами нерухомого майна, що належать відповідачу на праві власності, залежить від волевиявлення останнього. З 2014 року позивач не отримав від ПАТ "БТА БАНК" пояснень з посиланням на об'єктивні обставини, що не залежали від волі відповідача, і ускладнювали б процедуру державної реєстрації прав на таку земельну ділянку.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2018 у справі № 910/3066/16 апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дніпровський машинобудівний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2018 у справі № 910/3066/18 - залишено без руху.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2018 у справі № 910/3066/18 задоволено клопотання публічного акціонерного товариства "Дніпровський машинобудівний завод" та поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2018 у справі № 910/3066/18; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства "Дніпровський машинобудівний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2018 у справі № 910/3066/18 та призначено її до розгляду на 02.10.2018.

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" № 454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Актом прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 справу № 910/3066/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.11.2018, справу № 910/3066/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2018 у справі № 910/3066/18 прийнято апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дніпровський машинобудівний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2018 у справі № 910/3066/18 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.; розгляд апеляційної скарги публічного акціонерного товариства "Дніпровський машинобудівний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2018 у справі № 910/3066/18 призначено на 10.12.2018.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/369/18 від 10.12.2018 у зв'язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/3066/18.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 10.12.2018 для розгляду справи № 910/3066/18 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Чорна Л.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дніпровський машинобудівний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2018 у справі № 910/3066/18 колегією суддів у складі: головуючого судді Разіної Т.І., суддів Чорної Л.В., Тищенко А.І. Розгляд апеляційної скарги публічного акціонерного товариства "Дніпровський машинобудівний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2018 у справі № 910/3066/18 призначено на 21.01.2019.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу позивача не надав, але відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України неподання відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання позивача та відповідач не з'явилися. Про поважні причини неявки суд не повідомили.

Будь-яких заяв/клопотань про відкладення розгляду справив від позивача та відповідача до через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду не надходило.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі-ГПК України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 42 ГПК України визначено, що учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

Оскільки явка представників сторін в судові засідання не була визнана обов'язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 29.10.2013 у справі 904/6899/13 за позовом публічного акціонерного товариства "БТА Банк" до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінанс Інвест Компані" визнано право власності за публічним акціонерним товаристом "БТА Банк" на корпус № 87 цех 19 літ. Е-1, площею 6 248,20 кв.м. та комбінат побутового обслуговування «Робітниця» літ. РГ-2, площею 395.2 кв.м.

Указане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, кадастровий номер :07:202:0076, площею 42,0902 га, за адресою: м. Дніпро, вул. Будівельників, 34.

Вказана земельна ділянка належить ПАТ "ДМЗ" на праві постійного користування, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ДП № 007019, зареєстрованим у книзі записів державних актів на право постійного користування за № 001194 від 15.01.2001.

Також місцевим господарським судом встановлено, що позивачем у період з 01.11.2014 по 30.11.2017, як землекористувач указаної земельної ділянки, сплатив до Державного бюджету земельний податок за користування земельною ділянкою площею 6 643,40 м. кв., - у розмірі 264 076,77 грн.

Із метою врегулювання питання щодо відшкодування сплачених ПАТ "ДМЗ" сум земельного податку, позивач звертався до банку з листами № 92/99 від 21.07.2017, № 92/65 від 03.06.2015, № 0002/81-1 від 26.01.2017, № 0002/81-23 від 20.09.2017, про погодження проекту укладення договору про відшкодування сум земельного податку. Однак, такий договір відповідачем підписаний не був.

Позивач вважає, що збитки на суму 264 076,77 грн. були спричинені йому неправомірними діями відповідача, а тому останній зобов'язаний їх відшкодувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (надалі-ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 124 ЗК України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Положеннями ст.ст. 125, 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюються відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Як вже зазначалось вище, Державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ДП № 007019, зареєстрованим у книзі записів державних актів на право постійного користування за № 001194 від 15.01.2001.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За приписами ст. 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі. Об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності (ст. 270 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Відтак, враховуючи, що позивач є користувачем земельної ділянки (кадастровий номер :07:202:0076) по вул. Будівельників, 34 у місті Дніпрі, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ДП № 007019, то саме на нього покладений обов'язок сплачувати земельний податок у встановленому законодавством порядку.

Разом з тим, звертаючись із вказаним позовом, позивач просив відшкодувати йому за рахунок відповідача, який є новим власником нерухомого майна, розташованого на переданій позивачу у користування земельній ділянці, збитки, у розмірі сплаченого позивачем земельного податку з посиланням на положення ст. 22, 623, 377 ЦК України, ст.ст. 125, 126 ЗК України та ст. 224 ГК України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що правовий механізм переходу прав на землю, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, викладено у статті 120 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Виходячи зі змісту ст. 120 ЗК, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Водночас виникнення права власності на об'єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч. 3 статті 7 Закону України "Про оренду землі" до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Як вірно було встановлено місцевим господарським, що право власності на будівлю, яка знаходиться на земельній ділянці по вул. Будівельників, 34 у місті Дніпрі, а саме - корпус № 87 цех 19 літ. Е-1, площею 6 248,20 кв.м. та комбінат побутового обслуговування «Робітниця» літ. РГ-2, площею 395.2 кв.м. було набуте ПАТ "БТА Банк" на підставі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.10.2013 у справі 904/6899/13.

Так, до апеляційної скарги скаржником додано укладений з товариством з обмеженою відповідальністю «Фінанс Інвест Компані» договір купівлі-продажу від 23.06.2010 за умовами якого товариством з обмеженою відповідальністю «Фінанс Інвест Компані» придбано в т.ч. корпус № 87 цех 19 літ. Е-1, яка знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Будівельників, 34, площа забудови земельної ділянки становить 6 248,2 кв.м.

Заявник апеляційної скарги посилається на п. 5.1 договору купівлі продажу, яким визначено, що: "Сторони домовились, що покупець відшкодовує продавцю витрати, пов'язані із сплатою земельного податку за земельну ділянку, на якій знаходиться відчужуване майно. Період, за який здійснюється відшкодування, починається з моменту підписання акту приймання-передачі та закінчується моментом державної реєстрації укладеного покупцем договору на оренду зазначеної вище земельної ділянки. До відшкодування підлягає тільки фактично сплачений продавцем земельний податок за вказаний період, згідно погодженого розрахунку наданого продавцем. У разі відчуження покупцем майна придбаного за цим договором, до оформлення відповідного договору оренди земельної ділянки, покупець зобов'язаний включити у новий договір купівлі-продажу умови щодо переходу до нового покупця зобов'язань, передбачених цим пунктом, а саме щодо відшкодування першому продавцю витрат, пов'язаних із сплатою земельного податку за земельну ділянку, на якій знаходиться відчужуване майно".

Проте судом апеляційної не приймаються до уваги додаткові документи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

З матеріалів справи вбачається, що подані скаржником докази, не були подані на розгляд в суді першої інстанції і відповідно не розглядались останнім, при цьому скаржник не був позбавлений можливості надати такі докази під час розгляду справи в суді першої інстанції, однак своїм правом не скористався.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при цьому матеріали справи не містять доказів укладення товариством з обмеженою відповідальністю «Фінанс Інвест Компані» договору на оренди земельної ділянки (кадастровий номер :07:202:0076) по вул. Будівельників, 34 у місті Дніпрі, а відчуження придбаного вказаною особою за договором купівлі-продажу майна (розташованого на вказаній земельній ділянці) на користь відповідача відбулось у судовому порядку за результатами розгляду справи про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, хоча до відповідача і перейшло право власності на об'єкт нерухомості, проте, між землекористувачем, яким є позивач та попереднім власником нерухомого майна (ТОВ «Фінанс Інвест Компані») договірні відносини на право користування земельною ділянкою оформлені не були, а відповідно суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що автоматичного переходу права користування на частину земельної ділянки, на якій розміщені ці об'єкти нерухомості, від ТОВ «Фінанс Інвест Компані»

до ПАТ "БТА Банк" не відбулось.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів того, що попередній власник земельної ділянки набув права користування нею, суд першої інстанції вірно відхилив, як безпідставні, доводи позивача про те, що відповідач в силу ст. 120 Земельного кодексу України, є новим землекористувачем частини земельної ділянки, на якій знаходяться набуті на праві власності об'єкти нерухомості.

Доказів оформлення відносин між позивачем як землекористувачем та відповідачем, як новим власником нерухомого майна у встановленому законом порядку, як наприклад окремого договору користування земельною ділянкою, або щодо компенсації витрат, пов'язаних зі сплатою земельного податку - матеріали справи не містять.

Водночас відповідно до ст. 125 ЗК: право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

За таких обставин, оскільки право відповідача щодо користування земельною ділянкою по вул. Будівельників, 34 у місті Дніпрі, не було зареєстроване в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та сторони не врегулювали спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що обов'язку сплачувати (відшкодовувати) земельний податок у відповідача не виникло.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно із ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

Відсутність хоча б одного із вищеперелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована, як правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За змістом ст. 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Водночас підстави відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам визначено у ст. 156 ЗК України, відповідно до якої власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок: а) вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом; б) тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання; в) встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок; г) погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників; ґ) приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан; д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки; е) використання земельних ділянок для потреб нафтогазової галузі.

Разом з тим, позивачем не обґрунтовано наявності підстав з якими законодавство пов'язує виникнення у відповідача обов'язку з відшкодування збитків землекористувачу, яким, у даному випадку, є позивач.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач, у випадку ухилення відповідача від укладення договору щодо компенсації витрат, пов'язаних зі сплатою земельного податку не позбавлений права звернутись до суду з відповідним позовом.

Суд апеляційної вважає за необхідне зазначити, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2018 у справі № 922/3412/17: "Велика Палата Верховного Суду вважає, що немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. З огляду на викладене відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України."

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2018 у справі №922/3412/17, від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15 (провадження № 3-1271гс16), від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15 (провадження № 3-1348гс16), від 12 квітня 2017 року у справах № 922/207/15 (провадження № 3-1345гс16) і № 922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16).

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги уданій справі є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні. Господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дніпровський машинобудівний завод" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2018 у справі № 910/3066/18 залишити без змін.

3. Справу № 910/3066/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 28.01.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

А.І. Тищенко