ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

"28" січня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/139/19

Суддя господарського суду Одеської області Погребна К.Ф., розглянувши заяву Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни (65123, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) про видачу судового наказу до боржника Фізичної особи-підприємця Вільк Олександра Володимировича (67730, АДРЕСА_2, код НОМЕР_2)

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець Семера Вікторія Анатоліївна звернулася до господарського суду Одеської області із заявою (вх.№148/19 від 21.01.2019р.) про видачу судового наказу про стягнення з Фізичної особи-підприємця Вільк Олександра Володимирович заборгованості за Договором поставки товару №21/11/17-25 від 21.11.2017р. у сумі 116 552,63 грн., яка складається з основного боргу в розмірі 109 737,91 грн. та 21% річних в сумі 6814,72 грн.

Заяву Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни обґрунтовано неналежним виконанням з боку боржника - Фізичної особи-підприємця Вільк Олександра Володимировича зобов'язань за Договором поставки товару №21/11/17-25 від 21.11.2017р. щодо оплати вартості отриманого товару .

Згідно ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.

Проте, заявником - Фізичною особою-підприємцем Семери Вікторії Анатоліївни окрім суми грошової заборгованості за договором у сумі 109 737,91 грн., було також заявлено вимоги про стягнення 21% річних в сумі 6814,72 грн. .

Так, пунктом 6.1 Договору №21/11/170-25 передбачено, що у випадку порушення термінів оплати Товару, обумовлених у п. 3.3 Договору, Покупець сплачує Постачальнику проценти у розмірі 21.00% (двадцять один відсоток) річних (з розрахунку 365 днів в році) або 0,0575 % в день від суми простроченої заборгованості, яка на момент розрахунку процентів визначається з урахуванням її індексації згідно п. 3.1 Договору за весь період прострочення оплати включаючи день погашення заборгованості по оплаті Товару.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.152 ГПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 ГПК України, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу приписів ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, не можуть бути розглянуті в порядку наказного провадження вимоги в частині стягнення 21% річних з огляду на наступне.

Обов'язок боржника відшкодувати кредитору нараховані проценти річних випливає з вимог ст. 625 ЦК України, хоча й передбачений у договорі.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань та можуть стягуватися поряд із пенею. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. Зокрема, в спірному договорі встановлено саме 21% річних.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, 21% річних за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань. В свою чергу вказані вимоги підлягають розгляду в порядку позовного провадження, з дослідженням та перевіркою судом нарахованих сум, підстав таких нарахувань, періодів, тощо.

Згідно до ч. 3 статті 152 ГПК України, у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог.

Приймаючи до уваги, що 21% за своєю правовою природою є санкцією за невиконання грошового зобов'язання, хоча й ґрунтуються на договорі, однак не основним грошовим зобов'язанням, яке б випливало з доказів поставки, суд доходить висновку про відмову у задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни про видачу судового наказу в частині стягнення 21% річних з огляду на невідповідність вказаних вимог про стягнення такої суми положенням статті 148 цього Кодексу.

Зазначена правова позиція цілком підтримується судовою практикою, зокрема аналогічні висновки викладені у постанові Одеського апеляційного господарського суду від 14.03.2018р. по справі №916/55/2018, яка згідно п.1 до ч.1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України не віднесена до переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку, а отже є остаточною.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись ст.ст. 150, п.3 ч.1, ч.2 ст.152, ч. 1 ст. 148, ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити Фізичній особі-підприємцю Семері Вікторії Анатоліївні у видачі судового наказу в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Вільк Олександра Володимировича 21% річних в сумі 6814,72 грн.

2. Повідомити заявника, що відповідно до ч. 2 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена у 10-денний строк з дня її постановлення.

Суддя К.Ф. Погребна