ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2019 р. Справа№ 910/4363/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В

суддів: Чорногуза М.Г.

Коротун О.М.

розглянувши апеляційну скаргу Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Затишок-58Б"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2018 (дата підписання повного тексту 04.10.2018)

у справі № 910/4363/18 (суддя: Бондаренко Г.П.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські Електромережі"

до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Затишок-58Б"

про стягнення 104 559,90 грн.

без виклику представників сторін

Встановив

Публічне акціонерне товариство "КИЇВЕНЕРГО" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Затишок-58Б" (далі - відповідач) про стягнення 104 559, 90 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором на постачання електричної енергії № 63435 від 09.12.2016, у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 104 559,90 грн, з яких 88975,49 грн основного боргу, 12766,84 грн інфляційна складова боргу, 2 817,57 грн 3 % річних. Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 1 762,00 грн.

Господарський суд міста Києва повністю задовольнив позов Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські Електромережі" своїм рішенням від 27.09.2018 (повний текс складено - 04.10.2018).

Не погодившись з прийнятими рішеннями, 24.10.2018 Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Затишок-58Б" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2018 у даній справі та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, зокрема суд першої інстанції в обґрунтування позиції позивача застосував норми ст.ст. 509,714 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 275 та ч. 6-7 ст. 276 Господарського кодексу України, які в свою чергу кожна окремо та у сукупності не мають прямого відношення до предмету спору.

Крім того, скаржник зазначив, що судом першої інстанції при розгляді справи не була надана оцінка відсутності доказів у матеріалах справи будь-якого документального підтвердження суми заборгованості, що заявлена до погашення у позові.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2018 справу № 910/4363/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Затишок-58Б" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2018 у справі № 910/4363/18.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Затишок-58Б" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.12.2016 між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (постачальник), правонаступником якого є позивач та відповідачем (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії №63435 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача за об'єктами споживача згідно з умовами цього договору та Додатків до договору, що є його невід'ємною частиною, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємною частиною. Точка продажу електричної енергії - на межі балансової належності електроустановки споживача. Приєднана та дозволена потужність у точці підключення визначена в Додатку "Перелік об'єктів споживача".

Відповідно до п.2.1 договору, під час виконання умов договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені договором, сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (ПКЕЕ).

Згідно з п. 2.2.2 договору, постачальник зобов'язаний постачати споживачу до точки продажу електроенергію в обсягах, визначених відповідно до розділу 5, та з урахуванням умов розділу 6 договору; згідно з категорією струмоприймачів споживача відповідно до Правил улаштування електроустановок чинної редакції та гарантованого рівня надійності електропостачання схем електропостачання, визначених додатком "Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін"; з дотриманням граничних показників якості електричної енергії, визначених державними стандартами.

Відповідно до п. 2.3.5 договору, споживач зобов'язаний оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатка до договору "Порядок розрахунків та графік зняття показань засобів обліку електричної енергії".

Згідно з п. 2.3.6 договору, споживач зобов'язаний здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії між електромережею постачальника та електроустановками споживача згідно з додатками "Порядок розрахунків та графік зняття показань засобів обліку електричної енергії" та "Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії".

За умовами п. 4.2.1 договору, за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.5-2.3.6 цього договору, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,1% від суми боргу за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати. Сума пені (без ПДВ) зазначається у платіжному документі окремим рядком.

Відповідно до п. 7.1 договору, облік електроенергії, спожитої споживачем та (або) субспоживачами, приєднаними до електричних мереж споживача, здійснюється згідно з вимогами ПУЕ та ПКЕЕ. У разі порушення споживачем вимог нормативно-технічних документів щодо встановлення та експлуатації засобів обліку, їх покази не використовуються при розрахунках за спожиту електроенергію, а обсяги спожитої електроенергії визначаються постачальником розрахунковим шляхом згідно з вимогами додатка "Порядок розрахунків та графік зняття показань засобів обліку електричної енергії". Для розрахункового обліку електричної енергії мають використовуватися засоби обліку, які пройшли повірку або державну метрологічну атестацію та погоджені постачальником.

Відповідно до п. 7.5 договору, на підставі показів засобів обліку електричної енергії та умов додатка "Порядок розрахунків та графік зняття показань засобів обліку електричної енергії" оформлюються такі документи: акт про використану електричну енергію; акт прийняття - передавання товарної продукції; акт надання послуги з компенсації перетікання реактивної енергії; акт результатів замірів електричної потужності.

Відповідно до п. 9.4 договору, він набирає чинності з дня його підписання та укладається строком до 31.12.2016. Договір вважається щорічно продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Відповідно до положень п.5 Додатка 2 до договору "Порядок розрахунків та графік зняття показів засобів обліку електричної енергії" споживач здійснює повну поточну оплату вартості обсягу електричної енергії за розрахунковий період за фактичними показниками засобів обліку електричної енергії згідно з виписаним рахунком. За наявності фінансової можливості споживач здійснює попередню оплату вартості заявленого обсягу споживання електричної енергії.

За умовами п.п. 5.1 вказаного Додатка, остаточний розрахунок за спожиту активну електроенергію, та інші платежі згідно з умовами цього договору здійснюються на підставі рахунків, наданих постачальником або самостійно сформованих в електронному вигляді за допомогою інтернет - магазину комунальних послуг «mega - billing.com» (далі - сервіс), за умови наявності електронного підпису тієї особи, що уповноважена підписувати документи в електронному вигляді у порядку, визначеному законодавством. Термін оплати рахунків вказаний на платіжному повідомленні і не має перевищувати 5 операційних днів з дня отримання (формування) рахунків споживачів.

Як вбачається з матеріалів справи правильно встановлено судом першої інстанції, позивач зобов'язання за договором з 01.12.2016 по 01.03.2018 виконав належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рахунками, також підтверджується копіями звітів про використану активну електроенергію за спірний період, рахунками-розшифровками за спірний період, актами приймання-передачі товарної продукції. При цьому, судом перевірено, що позивачем відпущено товар позивачу згідно показань приладів обліку, які перелічені в додатку до договору, а саме додатку № 4А.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що судом першої інстанції при розгляді справи не була надана оцінка відсутності доказів у матеріалах справи будь-якого документального підтвердження суми заборгованості, що заявлена до погашення у позові. Згідно ст.ст. 76 -79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач, в свою чергу, як правильно встановлено судом першої інстанції, своїх зобов'язань за договором в частині оплати спожитої електричної енергії не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість за активну електричну енергію в сумі 88 975,49 грн за період з 01.12.2016 по 01.03.2018, що підтверджується довідкою про надходження коштів за спожиту електроенергію за вказаний період.

Так, предметом позову у справі є матеріально - правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього 88 975, 49 грн основної заборгованості, 12766, 84 грн інфляційних втрат за період прострочення січень 2017 року - лютий 2018 року та 2 817,57 грн 3 % річних за період прострочення з 01.01.2017 по 28.02.2018.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Нормами ч. 2 ст. 714 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно з ч.1 ст. 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

У відповідності до положень ч. 6-7 ст. 276 Господарського кодексу України, розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості за спожиту активну електричну енергію в сумі 88 975, 49 грн.

При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що суд першої інстанції в обґрунтування позиції позивача застосував норми ст.ст. 509,714 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 275 та ч. 6-7 ст. 276 Господарського кодексу України, які в свою чергу кожна окремо та у сукупності не мають прямого відношення до предмету спору, як таке що не спростовує висновків суду першої інстанції викладених у оскаржуваному рішенні.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене кореспондується із положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги заперечення відповідача щодо відсутності у нього обов'язку сплачувати встановлену заборгованість, оскільки із договору не були виведені лічильники: загальнобудинкові лічильники (тарифна гр. 91), вбудовані приміщення лічильники (тарифна гр. 7). Оскільки відповідних домовленостей між сторонами досягнуто не було, зміни в договір сторонами не вносилися, відсутні підстави для тверджень щодо відсутності у відповідача обов'язків по сплаті електроенергії в обсязі визначеному договором, а також заперечення відповідача, що позивачем невірно розраховані обсяги поставленого товару суд визнає необгрунтованими.

Виходячи з положень ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, та зокрема у вигляді нарахування та стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі ст.625 Цивільного кодексу України за весь час прострочення заборгованості.

Північний апеляційний господарський суд перевіривши здійснений позивачем розрахунок, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 01.01.2017 по 28.02.2018 в сумі 2 817,57 грн, інфляційних втрат за вказаний період - 12 766, 84 грн.

Крім того,колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що суд першої інстанції в обґрунтування позиції позивача застосував норми ст.ст. 509,714 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 275 та ч. 6-7 ст. 276 Господарського кодексу України, які в свою чергу кожна окремо та у сукупності не мають прямого відношення до предмету спору, як таке що не спростовує висновків суду першої інстанції викладених у оскаржуваному рішенні.

З огляду на викладе, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз'яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Затишок-58Б" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2018 року у справі №910/4363/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/4363/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді М.Г. Чорногуз

О.М. Коротун