ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року

м. Київ

Справа № 923/459/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Мамалуй О.О., Ткач І.В.

за участю секретаря судового засідання - Сігнаєвської К.І.;

за участю представників:

позивача - Семенової Н.В., Лодиги М.Т.,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Семенової Наталії Володимирівни,

на рішення Господарського суду Херсонської області

(суддя - Литвинова В.В.)

від 28.08.2018,

та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду

(головуючий - Аленін О.Ю., судді - Лавриненко Л.В., Філінюк І.Г.)

від 22.11.2018,

у справі за позовом фізичної особи-підприємця Семенової Наталії Володимирівни,

до приватного акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль",

про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 26.10.2014 до договору про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води,

В С Т А Н О В И В:

у травні 2018 року ФОП Семенова Наталя Володимирівна звернулась до Господарського суду Херсонської області з позовом до ПрАТ "Херсонська теплоелектроцентраль" про визнання недійсною додаткову угоду № 1 від 26.10.2014 до договору про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води № 515 від 04.10.2013.

Позовні вимоги обґрунтовані ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України та ст. 188 ГК України. На думку позивача, в розрахунках за теплову енергію відповідач використовує неузгоджений показник теплового навантаження, тому що жодної належним чином оформленої додаткової угоди до договору позивач не підписував, додаткова угода судом не визнавалась укладеною. При вчиненні оспорюваної додаткової угоди не було дотримано вимог ст. 203 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 28.08.2018, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.11.2018, відмовлено в задоволенні позову.

Приймаючи рішення, господарські суди дійшли висновків, що позивачем не доведено відповідними доказами існування підстав для визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 26.10.2014 до договору про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води.

ФОП Семенова Н.В. подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами для скасування судових рішень позивач зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанції. Зазначає, що судами попередніх інстанцій під час прийняття оскаржуваних рішень не було надано правової оцінки доводам позивача про порушення порядку укладення спірної угоди, відтак, на думку скаржника, укладання вищевказаної угоди здійснено за відсутності волевиявлення сторони договору - ФОП Семенової Н.В.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач вважає постанову апеляційного суду та рішення місцевого суду законними та обґрунтованими, просить залишити їх без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї і перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Як встановлено господарськими судами, рішенням Господарського суду Херсонської області від 13.05.2014 у справі № 923/293/14 визнано укладеним договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води № 515 між ПАТ "Херсонська теплоелектроцентраль" та ФОП Семеновою Н.В.

Рішення Господарського суду Херсонської області від 13.05.2014 у справі № 923/293/14 набрало законної сили.

У пункті 3 договору № 515 визначено істотну умову договору, а саме: показник максимального теплового навантаження на опалення для приміщення позивача - 0,002133 Гкал/годину.

26.10.2014 ПАТ "Херсонська ТЕЦ" склало проект додаткової угоди № 1 до договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води № 515, який було надіслано на адресу ФОП Семенової Н.В.

Обставини укладення оспорюваної додаткової угоди № 1 від 26.10.2014 були предметом дослідження у справі № 923/1759/15 за позовом публічного акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" до фізичної особи-підприємця Семенової Наталії Володимирівни про стягнення боргу за теплопостачання.

У постанові Одеського апеляційного господарського суду від 10.03.2016 у справі № 923/1759/15, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 17.05.2016 встановлено, що:

- ПАТ "Херсонська ТЕЦ" направлявся на адресу ФОП Семенової Н.В. (АДРЕСА_1) проект додаткової угоди № 1 від 26.10.2014 до договору № 515;

- ФОП Семенова Н.В. відмовилась від отримання додаткової угоди № 1 від 26.10.2014;

- додаткова угода № 1 від 26.10.2014 укладена саме до договору № 515 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води;

- ФОП Семеновою Н.В. вчинено дії з виконання її зобов'язань за договором з урахуванням змін, передбачених додатковою угодою, тому що у березні 2015 року вона здійснила платіж з цільовим призначенням: "За спожиту теплоенергію зг. рах. №0-195 за 2015 рік".

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначена норма кореспондується з положеннями частини першої статті 207 ГК України, згідно з якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження обставин, які є підставами для визнання недійсною додаткової угоди.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що скаржник свідомо відмовилась від отримання додаткової угоди, тобто, позбавила себе можливості своєчасно належним чином оформити додаткову угоду, або, у разі виникнення розбіжностей, вжити заходи щодо їх врегулювання в судовому або досудовому порядку. До того ж, ФОП Семенова Н.В. здійснила платіж з цільовим призначенням: "За спожиту теплоенергію зг. рах. №0-195 за 2015 рік". Зазначений платіж не є помилковим, його здійснення скаржником визнано, із заявами щодо повернення цих коштів, як помилково сплачених скаржник не зверталась. Таким чином, відповідачем вчинено дії з виконання її зобов'язань за договором з урахуванням змін, передбачених оспорюваною додатковою угодою.

Наведені обставини встановлені з врахуванням рішень господарських судів у № 923/1759/15. Відповідно до приписів ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками господарських судів про те, що позивачем не було доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявність передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України підстав для визнання недійсною додаткової угоди № 1, у зв'язку з чим суд правомірно відмовив в задоволенні позову. Верховний Суд не вбачає неправильного застосування судами попередніх інстанцій ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Необхідно зазначити, що аргументи касаційної скарги зводяться до того, що оспорювана додаткова угода з боку позивача не укладалась, тому що ним не підписувалась, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення позивача як учасника правочину, така угода не відповідає його внутрішній волі, порушено порядок укладення спірної угоди.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України (частина восьма статті 181 ГК України).

З огляду на вказані приписи не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Обставини укладення та виконання додаткової угоди № 1 від 26.10.2014 до договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води № 515 встановлено у постанові Одеського апеляційного господарського суду від 10.03.2016 у справі № 923/1759/15, які за умовами ст. 75 ГПК України, мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи.

За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції та рішення першої інстанції прийняті з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування немає.

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно з ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Семенової Наталії Володимирівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Херсонської області від 28.08.2018 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.11.2018 у справі за № 923/459/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді О. Мамалуй

І. Ткач