РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.01.2019Справа № 910/15292/18

За позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп»

до ОСОБА_1

про стягнення 463967,53 грн.

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Я.І. Мухіна

Представники:

від позивача: Сьомочкіна Є.М. за довіреністю від 01.08.2018

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1, фізичної особи-підприємця за договором оренди (відповідач) про стягнення 463967,53 грн., з яких: 313967,53 грн. заборгованості за Договором оренди нежитлового приміщення від 01.02.2018, а саме: 288000 грн. боргу по сплаті за оренду за період з 01.02.2018 по 01.08.2018, 18159,16 грн. боргу по сплаті за електроенергію за період з 01.02.2018 по 01.07.2018, 2979,37 грн. інфляційних збитків, 4829 грн. 3 % річних, а також 150000 грн. збитків, завданих внаслідок неповернення майна позивачу.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов Договору оренди нежитлового приміщення від 01.02.2018 в частині не сплати орендних платежів за період з 01.02.2018 по 01.08.2018, а також не поверненням відповідачем майна, належного позивачу, яке було передане відповідачу разом з об'єктом оренди, внаслідок чого відповідачем завдано позивачу збитки у розмірі вартості втраченого майна, крім того, відповідачем не перераховано позивачу платежі за електроенергію.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2018 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп» залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2018 постановлено звернутись до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з запитом щодо доступу до персональних даних фізичної особи ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1).

05.12.2018 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суд міста Києва від 13.12.2018 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/15292/18, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

04.01.2019 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2019 задоволено клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 29.01.2019, явку сторін в судове засідання визнано необов'язковою.

В судове засідання, призначене на 29.01.2019, з'явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 29.01.2019, не з'явився, про дату, час і місце цього засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 444, згідно якого ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.01.2019 направлено відповідачу.

З матеріалів справи вбачається, що відзив на позовну заяву у встановлений строк відповідачем до суду не подано.

Суд вказує про те, що відповідач не був обмежений у своїх процесуальних правах надати відзив через канцелярію суду або шляхом їх направлення на адресу суду поштовим відправленням, відтак, приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ч.9 ст.165, ч.2 ст.178, Господарського процесуального кодексу України, а неподання відповідачем відзиву на позов не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

У судовому засіданні, призначеному на 29.01.2019, судом досліджено докази і письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві, заслухано усні пояснення представника позивача, який підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного і обґрунтованого судового рішення, відповідно до ст.ст. 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З'ясувавши обставини справи, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, та дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

01.02.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп» (позивач, орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач, орендар) укладено Договір оренди нежитлового приміщення (далі - Договір), відповідно до умов якого, орендодавець передає орендарю в строкове платне користування (оренду) нежитлові приміщення з №1 по №19 (групи приміщень №13) (в літ.А) загальною площею 341,8 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 (об'єкт оренди), а орендар зобов'язується прийняти у строкове користування назване майно та сплачувати орендодавцю орендну плату (п.1.1 Договору).

Відповідно до п.1.2 Договору, об'єкт оренди надається орендарю для здійснення ним господарської діяльності по наданню послуг громадського харчування.

Приймання та передача об'єкту оренди в оренду здійснюється за Актом приймання-передачі, що підписується сторонами протягом 3-ох днів з дати підписання цього договору (п.2.1 Договору).

Згідно з п.3.1 Договору, строк оренди об'єкту оренди становить з 01.02.2018 по 31.01.2019 з дати передачі об'єкту оренди за Актом приймання-передачі цього майна.

Згідно з п.4.1 Договору (з урахуванням Додаткової угоди №1 від 01.02.2018), розмір щомісячної орендної плати за оренду об'єкту складає 48000 грн. без ПДВ. За неповний місяць оренди сплачується орендна плата, що розраховується, виходячи з кількості календарних днів у місяці, протягом яких фактично здійснювалась оренда об'єкту оренди.

Пунктом 4.2 Договору сторони погодили, що орендна плата сплачується у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця, вказаний у договорі або в готівковій формі шляхом внесення у касу підприємства не пізніше 5 (п'ятого) числа кожного поточного місяця.

Відповідно до п.4.4 Договору, орендар зобов'язаний самостійно сплачувати за комунальні, охоронні, телефонні й інші супутні послуги відповідно до діючих тарифів та виставлених рахунків постачальників відповідних послуг.

За умовами п.6.1 Договору, орендар зобов'язується, зокрема, використовувати об'єкт оренди виключно у відповідності до мети оренди, визначеної договором; своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату, а також платежі за комунальні, телефонні та інші послуги, які надаються орендарю за його потребою.

Пунктом 7.1 Договору визначено, що повернення орендодавцю об'єкту оренди здійснюється сторонами за Актом приймання-передачі майна в останній день строку оренди, визначеного договором.

Об'єкт оренди вважається фактично переданим орендодавцю з моменту підписання Акту приймання-передачі цього майна (п.7.4 Договору).

Згідно з п.7.7 Договору, у випадку самовільного звільнення орендарем об'єкта оренди без узгодження з орендодавцем або відмови орендаря підписати Акт приймання-передачі, факт передачі об'єкта оренди підтверджується Актом про звільнення приміщення, складеним комісією у складі представників орендодавця та незалежної особи. Даний акт є підставою для припинення нарахування плати за оренду приміщення. Дата підписання акту вважається останнім днем оренди.

Відповідно до п.8.1 Договору, у випадку порушення договору винна сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним законодавством України. Порушення договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору.

Пунктом 9.2 Договору визначено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з 01.02.2018 та діє до 31.01.2019.

Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п.9.3 Договору).

Звертаючись із позовом до суду, позивач зазначив, що передав відповідачу в строкове платне користування об'єкт оренди разом з належним позивачу майном, проте в порушення умов наведеного договору відповідач за період з 01.02.2018 по 01.08.2018 не здійснив жодного орендного платежу, у зв'язку з чим, у відповідача виникла заборгованість зі сплати орендних платежів за вказаний період у розмірі 288000 грн. Крім того, відповідач не повернув частину майна, належного позивачу, яке було передане відповідачу разом з об'єктом оренди, відсутність такого майна на суму 150000 грн. підтверджується складеним позивачем Актом про звільнення приміщення за Договором оренди нежитлового приміщення від 01.02.2018. Позивач зазначив, що внаслідок неповернення відповідачем вказаного майна, останнім завдано позивачу збитки у розмірі вартості втраченого майна. Крім того, відповідачем не перераховано позивачу платежі за комунальні, охоронні, телефонні та інші супутні послуги відповідно до умов п. 4.4 наведеного договору оренди, зокрема, за відповідачем рахується заборгованість зі сплати вартості спожитої електроенергії в розмірі 18159,16 грн. Крім того, позивачем нараховано до стягнення інфляційні втрати в розмірі 2979,37 грн., три відсотка річних в сумі 4829 грн.

За наведених обставин, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з даним позовом про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати в розмірі 288000 грн., заборгованості зі сплати вартості використаної електроенергії в сумі 18159,16 грн., інфляційних втрат в розмірі 2979,37 грн., трьох відсотків річних в сумі 4829 грн. та завданих збитків внаслідок неповернення належного позивачу майна в сумі 150000 грн.

Відповідно до ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (ст.ст. 76-79 ГПК України).

Згідно із ст.86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Як вбачається із матеріалів справи, спірний договір укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, в той же час, наразі позивачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп», заявлено позовні вимоги до ОСОБА_1, як до фізичної особи.

Як встановлено судом, 24.05.2018 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за її рішенням.

Суд зазначає, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина восьма статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

У разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її права й обов'язки за укладеними під час здійснення підприємницької діяльності договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України (у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року), суд не може закрити провадження у справі, якщо до подання позову припинено діяльність фізичної особи-підприємця, яка є однією зі сторін у справі.

Відтак, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб'єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов'язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Аналогічної правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини сторін у даній справі виникли під час здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності як фізичною особою-підприємцем, то спір у даній справі підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Приписами ст.759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст.760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

Положеннями ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

За умовами ст.283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Пунктами 1, 4 ст.285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач отримав в орендне користування нежитлові приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №13) (в літ.А) загальною площею 341,8 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3. Також з об'єктом оренди відповідачу було передано майно, яке перебувало в орендованих приміщеннях, перелік якого зазначений в Акті приймання-передачі об'єкту оренди від 01.02.2018. Вказане підтверджується наявною в матеріалах справи копією Акту приймання-передачі об'єкту оренди від 01.02.2018 до Договору оренди нежитлового приміщення від 01.02.2018.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання за Договором, зокрема, в період з 01.02.2018 по 01.08.2018, у визначені Договором строки не здійснив оплату орендних платежів, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість з орендної плати в розмірі 288000 грн. Також, відповідач не здійснив оплату вартості використаної електроенергії на підставі виставлених позивачем Рахунків-фактури №СФ-0000016 від 28.02.2018, №СФ-0000031 від 31.03.2018, №СФ-0000039 від 30.04.2018, №СФ-0000040 від 31.05.2018, №СФ-0000048 від 30.06.2018, на загальну суму 18159,16 грн.

Суд зазначає, що вказані обставини належним чином підтверджуються наявними в матеріалах справи документами та не спростовані відповідачем, зокрема, із наявної у справі Довідки АТ «КБ «Приватбанк» №19805661/12746495 від 02.08.2018 вбачається, що в період з 01.02.2018 по 31.07.2018 по рахунку ТОВ «Тіоніт Груп» №9865, відкритому в АТ «КБ «Приватбанк», не проводились взаєморозрахунки з ФОП ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1).

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що відповідачем було порушено умови Договору оренди нежитлового приміщення від 01.02.2018 в частині своєчасного виконання зобов'язання по сплаті обумовлених наведеним договором платежів, зокрема, з оплати орендної плати та з оплати вартості спожитої електроенергії.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. (п.1 ч1 ст.611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що дії відповідача є порушенням умов Договору та вимог чинного законодавства, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, а саме наданий позивачем розрахунок трьох відсотків річних відповідно до якого сума інфляційних втрат становить 2979,37 грн., а сума 3% річних становить 4829 грн., та здійснивши його перевірку за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга», суд дійшов висновку, що позивачем вказаний розрахунок проведено відповідно до норм чинного законодавства, відтак позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Разом з тим, стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача збитків в розмірі 150000 грн., завданих позивачу внаслідок неповернення орендованого відповідачем майна, яке знаходилось в орендованих приміщеннях, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Поняття збитків надається ст. 22 Цивільного кодексу України, відповідно до якої виділяють дві групи збитків: реальна шкода та упущена вигода. В разі порушення зобов'язання боржником, він зобов'язаний відшкодувати збитки в повному обсязі.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини другої статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Отже, підставою для відшкодування збитків є наявність усіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини особи, яка заподіяла збитки.

01.08.2018 позивачем, у присутності директора ТОВ «Тіоніт Груп» Ковтуна Ю.О., представника ТОВ «Тіоніт Груп» Кондири А.В. та директора ТОВ «Іділія» Іванової К.В., було проведено перевірку стану використання орендованих приміщень, в ході якої комісією було встановлено, що орендовані відповідачем приміщення були звільнені ним самовільно. Також, під час проведення перевірки, комісією було встановлено факт відсутності частини майна в орендованих приміщеннях, яке передавалось в оренду разом із приміщеннями, на загальну суму 150000 грн. Вказані обставини підтверджуються наявним у справі Актом про звільнення приміщення за Договором оренди нежитлового приміщення від 01.02.2018 та відсутність орендованого майна у приміщенні.

Отже, позивачем належними та допустимими доказами доведено вину відповідача у виникненні збитків та причинний зв'язок між поведінкою відповідача і виникненням збитків, зокрема, із матеріалів справи вбачається, що станом на дату складання Акту про звільнення приміщення від 01.08.2018 в приміщеннях позивача, які були передані відповідачу в оренду, відсутнє обладнання яке знаходилось у вказаних приміщеннях станом на дату укладання Акту приймання-передачі об'єкту оренди від 01.02.2018, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, підтверджуються належними та допустимими доказами, а відтак, підлягають задоволенню та відповідно з відповідача підлягають стягненню збитки в розмірі 150000 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем безпосередньо у позовній заяві стосовно попереднього розрахунку суми судових витрат зазначено, що судові витрати позивача складаються лише з суми судового збору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на задоволення позовних вимог, судовий збір сплачений позивачем за подання розглядуваного позову в розмірі 6959,51 грн. покладається на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп» (04205, м. Київ, просп. Оболонський, буд. 22-В, кв. 97; ідентифікаційний код 39257236) 288000 (двісті вісімдесят вісім тисяч) грн. 00 коп. заборгованості зі сплати орендної плати, 18159 (вісімнадцять тисяч сто п'ятдесят дев'ять) грн. 16 коп. заборгованості зі сплати вартості спожитої електроенергії, 2979 (двi тисячi дев'ятсот сімдесят дев'ять) грн. 37 коп. інфляційних втрат, 4829 (чотири тисячi вісімсот двадцять дев'ять) грн. трьох відсотків річних, 150000 (сто п'ятдесят тисяч) грн. збитків, 6959 (шість тисяч дев'ятсот п'ятдесят дев'ять) грн. 51 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 01.02.2019.

Суддя О.В. Гумега