ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" січня 2019 р. Справа №909/569/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Скрипчук О.С.

суддів Дубник О.П.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Лагутіні В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області за № 08-216вих-18 від 29.10.2018

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.09.2018 (повне рішення складено 10.10.2018, м. Івано-Франківськ, суддя Ткаченко І.В.)

у справі № 909/569/18

за позовом: першого заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури, м. Івано-Франківськ, в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради, м.Івано-Франківськ

до відповідача-1: Департаменту освіти та науки Івано-Франківської міської ради, м.Івано-Франківськ

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз Збут», м. Івано-Франківськ

про визнання недійсним рішення комітету з конкурсних торгів та договору про закупівлю товарів на загальну суму 5 018 344,80 грн.

за участю представників:

прокурор: Куцик В.Б. - посвідчення № 048029 від 27.09.2017 року;

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: ОСОБА_2 - довіреність № 767-Ск-16-0119 від 03.01.2019 року

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради з позовом до Департаменту освіти та науки Івано-Франківської міської ради та ТзОВ «Івано-Франківськгаз Збут» про:

- визнання недійсною публічної закупівлі природного газу, проведеної Департаментом освіти та науки Івано-Франківської міської ради за переговорною процедурою закупівлі відповідно до оголошення, оприлюдненого на веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівлі 29.12.2018 за № UA -2017-12-29-000022-б шляхом визнання недійсним рішення про застосування переговорної процедури, оформленого протоколом проведення переговорів представників Департаменту освіти та наук Івано-Франківської міської ради та ТзОВ «Івано-Франківськгаз збут» від 29 грудня 2017 року щодо закупівлі природного газу код ДК 021-2015 (СЗМ): 09120000-6, газове паливо та рішення про намір укласти договір, оформленого протоколом проведення переговорів представників Департаменту освіти та науки Івано-Франківської міської ради та ТзОВ «Івано-Франківськгаз збут» від 29.12.2017 та повідомлення про намір укласти договір під час застосування переговорної процедури закупівлі від 29.12.2017;

- визнання недійсним договору на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів, укладеного 04.01.2018 за № 41ABIFZ120-18 між Департаментом освіти та науки Івано-Франківської міської ради та ТзОВ «Івано-Франківськгаз збут» на загальну суму 5 018 344,80 грн.» (враховуючи заяву про виправлення описки № 67-2215вих.18 від 01.08.2018).

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 26.09.2018 в позові першого заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що прокурор, вказуючи на порушення відповідачами вимог щодо порядку укладення оспорюваного договору, не обґрунтував, в чому саме полягає порушення інтересів держави, в чому полягають втрати, яких зазнала держава внаслідок порушень встановленого законом порядку проведення відкритих торгів, не обґрунтував змісту протиправного витрачання коштів місцевого бюджету, що унеможливило їх раціональне та ефективне використання.

Крім цього, рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що законодавством України встановлено та визначено, що державним органом, який уповноважений порушувати у суді питання про визнання недійсними договорів, укладених за результатами закупівель є Державна аудиторська служба. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що прокурор перед зверненням до суду перевірив, що захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Не погоджуючись з даним рішенням перший заступник прокурора Івано-Франківської області подав апеляційну скаргу за № 08-216вих-18 від 29.10.2018, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.09.2018 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права. А саме скаржник стверджує, що відмовляючи в позові суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що державним органом, який уповноважений порушувати у суді питання про визнання недійсним договорів, укладених за результатами закупівель є Державна аудиторська служба та відповідно прокурор не навів доказів щодо здійснення чи неналежне здійснення захисту інтересів держави.

Апелянт зазначає, що в даному випадку укладення оспорюваного договору за державні кошти суперечить нормам ГК України, ЦК України, Закону України «Про публічні закупівлі», сприяє розвитку інфляційних процесів у країні, підриває довіру громадян та також порушує інтереси держави в особі органу місцевого самоврядування, як розпорядника державних коштів.

Відповідачем 2 подано до суду відзив на апеляційну скаргу № IFZ-Ck -3777-1118 від 20.11.2018, в якому стверджує, що апеляційна скарга не спростовує висновків місцевого господарського суду про відмову в позові.

Департаментом освіти та науки Івано-Франківської міської ради подано до суду відзив на апеляційну скаргу № 14/48-16/1730 від 19.11.2018, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає до задоволення.

Позивач та відповідач 1 явку уповноважених представників у судове засідання (яке відбулось 09.01.2019) не забезпечили, незважаючи на те, що про час, місце та дату були належним чином повідомлені.

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 грудня 2017 р., на веб-порталі електронної системи публічних закупівель «Prozorro» Департаментом освіти та науки Івано-Франківської міської ради оприлюднив оголошення про проведення відкритих торгів щодо закупівлі природного газу із розміром бюджетного призначення за кошторисом або очікуваною вартістю 5 047 000 грн. об'ємом 490 000 куб. м. та визначив дату проведення електронного аукціону - 13 лютого 2018 р.

28 грудня 2017 р., на засіданні тендерного комітету Департаменту освіти та науки Івано-Франківської міської ради (відповідач), оформленого відповідним протоколом, було взято до уваги повідомлення Івано-Франківського відділення ПАТ «Івано-Франківськгаз» від 22 грудня 2017 р. про припинення (обмеження) газопостачання з 01 січня 2018 р., та визнано такими, що не відбулись, відкриті торги на закупівлю природного газу.

29 грудня 2017 р., на веб-порталі електронної системи публічних закупівель «Prozorro» Департаменту освіти та науки Івано-Франківської міської ради оприлюднив повідомлення про намір укласти договір під час застосування переговорної процедури закупівлі природного газу очікуваною вартістю 5 018 344 грн 80 коп. об'ємом 490 000 куб. м., а також про застосування із ТОВ «Івано-Франківськгаз Збут» переговорної процедури.

п. 3 ч. 2 ст. 35 Закону України «Про публічні закупівлі» застосування переговорної процедури переговорна процедура закупівлі застосовується замовником як виняток, зокрема у разі нагальної потреби у здійсненні закупівлі у звязку з виникненням особливих економічних чи соціальних обставин, що унеможливлюють дотримання замовниками строків для проведення тендеру, а саме повязаних з негайною ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій, а також наданням у встановленому порядку Україною гуманітарної допомоги іншим державам. Застосування переговорної процедури закупівлі в таких випадках здійснюється за рішенням замовника щодо кожної процедури.

Цього ж дня на веб-порталі електронної системи публічних закупівель «Prozorro» був оприлюднений звіт про результати проведення процедури закупівлі та укладення із ТОВ «Івано-Франківськгаз Збут» відповідного договору.

04 січня 2018 р., між ТзОВ «Івано-Франківськгаз Збут» (постачальник) і Департаментом освіти та науки Івано-Франківської міської ради (споживач) було укладено договір № 41АВІFZ120-18/3 на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів (надалі договір). Згідно умов договору, постачальник зобов'язується передати у власність споживачу у 2018 році природній газ, а споживач зобов'язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені Договором.

Відповідно до п. 1.2. договору, річний плановий обсяг газу - 490 000 куб. м.

В п. 3.2 договору передбачено, що ціна газу становить 8 534 грн 60 коп. за 1 000 куб. м., крім того ПДВ 1 706 грн 92 коп., всього з ПДВ 10 241 грн 52 коп.

Згідно з п. 3.6 договору, загальна сума договору складається із місячних сум вартості газу поставленого споживачеві за даним договором та становить 5 018 344 грн 80 коп.

В подальшому відповідачі укладали додаткові угоди, в яких змінювали обсяги та вартість природного газу.

Прокурор звертаючись до суду першої інстанції в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування стверджує, що публічні торги (внаслідок яких був укладений зазначений договір) відбулись із порушенням процедури визначеної Законом України «Про публічні закупівлі», що призводить до неефективного використання коштів місцевого бюджету.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Відповідно до положень статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Поряд із цим, частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Аналіз частин третьої та четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв'язку з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що участь прокурора в судовому процесі в господарських судах стає можливою за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб'єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу.

Таким чином, згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді у двох виключних випадках:

1) у разі якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

У першому виключному випадку передбачається наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а в другому - відсутність такого органу. Проте, правові підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

Крім того, у першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Колегія суддів апеляційної інстанції відзначає, що захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

В контексті зазначеного судам слід враховувати, окрім іншого, і рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99.

Так, Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорон землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, п. 27).

Європейський Суд з прав людини також звертав увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п. 35) Європейський Суд з прав людини висловив таку думку (неофіційний переклад): «сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У рекомендаціях Парламентської ОСОБА_3 Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, можна дійти висновку, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

За результатами дослідження матеріалів судом встановлено, що звертаючись з до суду перший заступник керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради з позовом щодо оскарження процедури закупівлі посилається на те, що Департамент освіти та науки Івано-Франківської міської ради при здійсненні оскаржуваної закупівлі природного газу застосував переговорну процедуру на підставі п. 3 ч. 2 ст. 35 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме нагальної потреби у здійсненні закупівлі, у звязку з виникненням особливих економічних чи соціальних обставин, що унеможливлюють дотримання замовниками строків для проведення тендеру, а саме повязаних з негайною ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій. Прокурор стверджує, що в період з грудня 2017 р. по травень 2018 р. в м. Івано-Франківську не було зафіксовано надзвичайних ситуацій, ліквідація яких надавала б можливість відповідачам укласти оскаржуваний договір на умовах переговорної процедури. Прокурор зазначає, що укладення сторонами спірного договору про закупівлю товарів за державні кошти з порушенням відповідної процедури порушує інтереси держави, а їх виконання може призвести до неналежного та неефективного використання бюджетних коштів.

Водночас прокурор звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах Івано-Франківська міська рада є органом уповноваженим на здійснення контролю за дотриманням інтересів держави та територіальної громади в частині використання бюджетних коштів.

Згідно ст. 7 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено органи, які здійснюють державне регулювання та контроль у сфері публічних закупівель, а саме: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Рахункова палата, Антимонопольний комітет України, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

Так, згідно ч. 3 ст. 1 Положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №459, основними завданнями Мінекономрозвитку є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері державних та публічних закупівель. Повноваження здійснюються шляхом здійснення нормативно-правового забезпечення державного регулювання у сфері публічних закупівель, аналізу функціонування системи публічних закупівель, узагальнення практики здійснення закупівель, надання роз'яснень щодо застосування законодавства у сфері державних закупівель.

Статтею 5 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" визначено, що контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель, який згідно ст. 2 цього Закону є одним з головних завдань органу державного фінансового контролю, здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України "Про публічні закупівлі", проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування.

Відповідно до п. 10 ст. 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Згідно з пунктами 4 - 6 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03 лютого 2016 р., Держаудитслужба, зокрема, реалізує державний фінансовий контроль через здійснення моніторингу закупівель, здійснює контроль за дотриманням законодавства про державні закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку.

Отже, законодавством України чітко встановлено та визначено, що державним органом, який уповноважений порушувати у суді питання про визнання недійсними договорів, укладених за результатами закупівель, є Державна аудиторська служба.

Зазначена правова позиція підтримана в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.12.2018 року у справі № 924/1256/17.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що прокурор перед зверненням до суду перевірив, що захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Отже, слід вважати, що всупереч ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор не вжив заходів щодо перевірки наявності підстав для представництва інтересів держави, а також наявність органів, які уповноважені відповідно до законодавства здійснювати захист таких інтересів у випадку їх порушення.

Водночас, судом встановлено, що прокурор подав позов у даній справі в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради. При цьому прокурор не звернув уваги на те, що місцеві ради не наділені повноваженнями щодо оскарження процедур закупівлі проведених відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі".

Положеннями ГПК України не передбачено права на звернення до суду з позовними вимогами в інтересах особи, яка не має статусу позивача, що в свою чергу, виключає можливість задоволення позову.

Враховуючи те, що прокурор у даній справі звернувся в інтересах особи, яка не має статусу позивача у справах щодо оскарження процедур закупівлі проведених відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі", відтак суд першої інстанції підставно відмовив в задоволенні позову.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.09.2018 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально необґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює дані правовідносини та висновку місцевого господарського суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1.В задоволенні апеляційної скарги першого заступника прокурора Івано-Франківської області за № 08-216вих-18 від 29.10.2018 відмовити.

2.Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.09.2018 у справі № 909/569/18 залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за апеляційну скаргу, покласти на скаржника.

4.Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 24.01.2019.

Головуючий - суддя Скрипчук О.С.

суддя Дубник О.П.

суддя Зварич О.В.