ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2019 р. Справа №914/892/18

Західний апеляційний господарський суд у складі:

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

Суддів: Кордюк Г.Т.

ОСОБА_1

при секретарі Михайлишин С. В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства Львівобленерго №119 від 18.10.2018 (вх. № ЗАГС 01-05/731/18 від 23.10.2018)

на рішення Господарського суду Львівської області від 01.08.2018, суддя Запотічняк О.Д. (повний текст рішення складено 02.08.2018),

у справі № 914/892/18,

за позовом Приватного акціонерного товариства Львівобленерго, м. Львів,

до відповідача ОСОБА_2 підприємства Дрогобичводоканал, м.Дрогобич,

про стягнення 125 275,62 грн. пені, 12 748,94 грн. 3% річних та 62 909,25 грн. інфляційних нарахувань,

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_3

від відповідача ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 01.05.2018 у справі №914/892/18 позовні вимоги Приватного акціонерного товариства Львівобленерго - задоволено частково. З ОСОБА_2 підприємства Дрогобичводоканал на користь Приватного акціонерного товариства Львівобленерго стягнуто 47 000,00 грн. - пені, 9 171,02 грн. - трьох відсотків річних, 42 804,03 грн. - інфляційних втрат та 2 199,05 грн. - судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

27 серпня 2018 року дане рішення оскаржено в апеляційному порядку Приватним акціонерним товариством Львівобленерго, останній просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити повністю.

При цьому зазначив, що не погоджується з твердженнями суду про зміну строків та способів проведення розрахунків, оскільки таке, на думку апелянта, не було передбачено підписанням спільних протокольних рішень. Окрім того, апелянт вказує, що судом не було деталізовано, чому саме суми, зазначені судом, підлягають стягненню, як вони розраховані. Також позивач посилається на неправомірне зменшення розміру пені на 50%, останній вважає, що відсутні виняткові підстави для зменшення пені.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник апелянта підримала доводи апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції скасувати, а апеляційну скаргу задоволити. При цьому наводила доводи, аналогічні викладеним у апеляційній скарзі.

В свою чергу, представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, між Відкритим акціонерним товариством Львівобленерго, яке в подальшому відповідно до вимог Закону України Про акціонерні товариства змінило найменування на Приватне акціонерне товариство Львівобленерго, (Постачальник) та ОСОБА_2 підприємством Дрогобичводоканал (Споживач) укладено договір про постачання електричної енергії №90132 від 28.02.2007р. (надалі Договір).

За умовами п. 1. Договору Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю зазначеною в додатку №9 Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії, а Споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п.2.3.3 Договору, Споживач зобовязується оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків №2 «Порядок розрахунків» та №9 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії».

Так, додатком №2 до Договору встановлено, що розрахунковим періодом вважається період з 28 числа попереднього місяця до 27 числа поточного місяця (включно) та прирівнюється до календарного. Розрахунки за електричну енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами на зазначений у договорі поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії (п.2). Остаточний розрахунок споживача за електричну енергію спожиту протягом розрахункового періоду здійснюється на підставі виставленого постачальником електричної енергії рахунка відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії визначених за показами розрахункових засобів обліку, які фіксуються у терміни, передбачені договором, та/або розрахунковим шляхом у випадках передбачених ПКЕЕ. Під час визначення суми платежу остаточного розрахунку за поточний розрахунковий період враховуються суми проведеної в попередніх та поточному розрахункових періодах оплати споживання електричної енергії за поточний розрахунковий період (п.5 додатку №2).

Як визначено п.7 додатку №2 до Договору, рахунки на оплату платежів, передбачених даним договором, виписуються постачальником електричної енергії та надаються споживачу. Тривалість періоду для оплати отриманих рахунків має не перевищувати 5 операційних днів з дня отримання рахунку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Аналогічне положення містить ст. 193 Господарського кодексу України, де зазначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

В статті 530 Цивільного кодексу України визначено якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Судом встановлено, що за період серпень 2017 року - січень 2018 року (включно) позивачем виставлено відповідні рахунки на оплату за активну енергію (копії містяться в матеріалах справи) та Акти про використання електроенергії за цей же період (копії містяться в матеріалах справи).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, КП Дрогобичводоканал отриману протягом зазначеного періоду електричну енергію оплатило в повному обсязі. Проте, позивач стверджує, що такі оплати проведено з порушенням встановлених договором строків, що є підставою для нарахування пені, 3% та індексу інфляції на суму несвоєчасно виконаного грошового зобовязання.

Із долучених до матеріалів справи платіжних доручень вбачається, що на оплату поставленої/спожитої протягом серпня 2017 року - січня 2018 року електричної енергії КП Дрогобичводоканал сплачено власними коштами: 11.09.2017 р. 250000,00 грн. (призначення платежу: оплата за активну електричну енергію за серпень 2017 року згідно договору№90132); 12.09.2017 р. 300000,00 грн. (призначення платежу: оплата за активну електричну енергію за серпень 2017 року згідно договору№90132); 13.09.2017 р. 328400,00 грн. (призначення платежу: оплата за активну електричну енергію за серпень 2017 року згідно договору№90132); 29.09.2017 р. 300000,00 грн. (призначення платежу: оплата за активну електричну енергію за вересень 2017 року згідно договору№90132); 18.10.2017 р. 200000,00 грн. (призначення платежу: оплата за активну електричну енергію за вересень 2017 року згідно договору№90132); 19.10.2017 р. 256800,00 грн. (призначення платежу: оплата за активну електричну енергію за вересень 2017 року згідно договору№90132); 31.10.2017 р. 300000,00 грн. (призначення платежу: оплата за активну електричну енергію за жовтень 2017 року згідно договору№90132); 08.11.2017 р. 462000,00 грн. (призначення платежу: оплата за активну електричну енергію за жовтень 2017 року згідно договору№90132); 30.11.2017 р. 200000,00 грн. (призначення платежу: оплата за активну електричну енергію за листопад 2017 року згідно договору№90132); 30.01.2018 р. 700000,00 грн. (призначення платежу: оплата за активну електричну енергію за січень 2018 року згідно договору№90132)

Надходження від КП Дрогобичводоканал () на розрахунковий рахунок ПрАТ Львівобленерго (), відкритий у філії ЛОУ АТ Ощадбанк, перерахованих власних коштів підтверджуються наявною у справі Довідкою ЛОУ АТ Ощадбанк та копіями відповідних платіжних доручень.

Заперечуючи позовні вимоги, відповідач стверджує, що позивачем при нарахуванні штрафних санкцій за спірний період не взято до уваги такі оплати відповідача власними коштами: платіжним дорученням від 17.08.2017р. №2184 - 5100,00 грн.; платіжним дорученням від 17.08.2017 р. №2186 48900,00 грн.; платіжним дорученням від 17.08.2017 р. №2185 146000,00 грн.; платіжним дорученням від 22.08.2017 р. №2202 9000,00 грн.; платіжним дорученням від 22.08.2017 р. №2201 321000,00 грн. (копії містяться в матеріалах справи). Однак суд звертає увагу на те, що в призначенні платежу зазначених платіжних доручень вказано: оплата за активну електричну енергію за липень 2017 року згідно договору №90132. Відповідно, позивачем правильно зараховані такі оплати в погашення заборгованості за липень 2017 року.

Крім того, часткову оплату спожитої відповідачем електричної енергії проведено також платежами, здійсненими безпосередньо департаментом фінансів Львівської обласної державної адміністрації на користь ПАТ Львівобленерго на виконання спільних протокольних рішень, учасником яких є позивач. Так, за спірний період підписано спільні протокольні рішення №20/10813 від 18.08.2017 р., яким оплачено заборгованість КП «Дрогобичводоканал» за спожиту електроенергію на суму 1656100,00 грн. (із записом в графі «призначення платежу»: «Електроенергія» за липень 2017 року), №20/11130 від 19.09.2017 р., яким оплачено заборгованість КП «Дрогобичводоканал» за спожиту електроенергію на суму 1482400,00 грн. (із записом в графі «призначення платежу»: «Електроенергія» за серпень 2017 року), №20/11396 від 13.10.2017 р., яким оплачено заборгованість КП «Дрогобичводоканал» за спожиту електроенергію на суму 1490100,00 грн. (із записом в графі «призначення платежу»: «Електроенергія» за серпень 2017 року), №20/11462 від 19.10.2017 р., яким оплачено заборгованість КП «Дрогобичводоканал» за спожиту електроенергію на суму 3500,00 грн. (із записом в графі «призначення платежу»: «Електроенергія» за вересень 2017 року), №20/11844 від 17.11.2017 р., яким оплачено заборгованість КП «Дрогобичводоканал» за спожиту електроенергію на суму 1787900,00 грн. (із записом в графі «призначення платежу»: «Електроенергія» за жовтень 2017 року), та №20/11984 від 08.12.2017 р., яким оплачено заборгованість КП «Дрогобичводоканал» за спожиту електроенергію на суму 2488800,00 грн. (із записом в графі «призначення платежу»: «Електроенергія» за листопад 2017 року).

Кожне із вказаних протокольних рішень підписано та скріплено печатками його учасників: Головним управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області (сторона 1), Департаментом фінансів Львівської обласної державної адміністрації (сторона 2), Енергопостачальною компанією ПАТ Львівобленерго (сторона 3), ДП Енергоринок (сторона остання), та погоджені Міністерством енергетики та вугільної промисловості України. До кожного з них долучено також відповідні зведені реєстри актів звірянь та договорів погашення бюджетної заборгованості з пільг та субсидій населення перед підприємствами ЖКГ та ВКГ з одночасним погашенням їх заборгованості за спожиту електричну енергію перед ПАТ Львівобленерго.

Отже, як вірно встановив суд першої інстанції, оплату за електричну енергію, поставлену протягом спірного періоду, проведено як за рахунок власних коштів відповідача, так і за рахунок коштів загального фонду державного бюджету на підставі спільних протокольних рішень, укладених відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з держаного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій від 11.01.2005р. №20 та згідно з Порядком проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженого наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015р. №493/688 (чинного на момент укладення спільних протокольних рішень).

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20 затверджено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, який визначає механізм перерахування субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема, електроенергії.

У відповідності до названого Порядку, розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків (п.7). У разі проведення розрахунків за спожиту електроенергію кошти перераховуються на поточні рахунки із спеціальним режимом використання енергопостачальних компаній, відкриті в уповноваженому банку, для подальшого спрямування їх через поточні рахунки із спеціальним режимом використання державним підприємством Енергоринок на рахунки виробників електроенергії, які поставляють її на оптовий ринок електроенергії, з подальшим перерахуванням таких коштів до бюджету як сплату податкового боргу, в тому числі реструктуризованого або розстроченого (відстроченого), з податку на додану вартість та (або) на рахунки субєктів підприємницької діяльності, які є постачальниками та транспортувальниками природного газу, або вугледобувних підприємств (п.8).

Відтак, позивач, склавши з розпорядниками коштів зведені реєстри актів звіряння та підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, у такий спосіб виявив своє бажання здійснити розрахунки відповідно до зазначених вище Порядку перерахування деяких субвенцій з держаного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, та Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, і тим самим погодився із зміною порядку та строків проведення розрахунків за відпущену відповідачу протягом спірного періоду електричну енергію.

Відповідно до пункту 1.2 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2015 №493/688 (чинного на момент підписання спільних протокольних рішень у 2017 році), розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього розділу, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають обсяг щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію.

Підписання спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків мало наслідком зміну порядків і строків проведення розрахунків. А, відтак, сторони спору (позивач і відповідач) відійшли від цивільно-правового регулювання порядку розрахунків за спожиту електроенергію, визначеного на підставі договору, та поширили на спірні правовідносини адміністративний порядок врегулювання заборгованості за спожиту відповідачем електроенергію із застосуванням державних субвенцій при розрахунку з позивачем-постачальником.

Відповідний правовий висновок наведено і в постанові Верховного Суду від 15.05.2018 зі справи №924/268/17.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобовязання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобовязаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобовязання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Частиною 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п.8 додатку №2 до договору встановлено, що у разі несвоєчасної оплати платежів, обумовлених даним договором, постачальник електричної енергії проводить споживачу нарахування пені, суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

Відповідно до пункту 4.2.1. Договору про постачання електричної енергії, за внесення платежів, передбачених цим договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Як вбачається з долучених позивачем до матеріалів справи розрахунків, при нарахуванні пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за спірний період, позивачем не враховано положення Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20, та положення Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженого наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015р. №493/688. А саме, як встановлено судом, позивач зараховував проведені згідно спільних протокольних рішень оплати за спожиту електроенергію в погашення заборгованості відповідача датою підписання відповідного спільного протокольного рішення, незважаючи на вказані у спільних протокольних рішеннях призначення платежу.

Суд зазначає, що незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов'язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються нормами адміністративного, зокрема, бюджетного, законодавства. Грошові зобов'язання між сторонами регулюються, в першу чергу, нормами спеціального законодавства. Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 прямо передбачено, що позивач та відповідач у цій справі є учасниками розрахунків, які проводяться за рахунок коштів державного бюджету.

Заявлена позивачем для стягнення з відповідача сума штрафних санкцій включає також санкції, нараховані за період відсутності бюджетного відшкодування на оплату пільг/субсидій. Нарахування штрафних санкцій на суму такого боргу не може вважатись правомірним, оскільки нормами спеціального законодавства, що регулюють бюджетні правовідносини, не передбачено право здійснювати такі нарахування.

Позивач, підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, у такий спосіб виявив своє бажання здійснити розрахунки відповідно до Порядку і тим самим погодився із зміною порядку та строків проведення розрахунків за надані ним послуги.

Отже, позивач має право нараховувати пеню та застосовувати наслідки за порушення грошового зобов'язання, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, лише на суму основного боргу, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків, яка була несвоєчасно оплачена відповідачем за рахунок власних коштів.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 03.04.2018 у справі № 906/242/17, від 14.02.2018 у справі № 904/1858/16 та у постановах Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 902/1652/13, від 11.11.2015 у справі № 927/1733/14, від 25.03.2015 у справі № 924/1265/13, від 09.09.2014 у справах №№ 5011-1/1043-2012-42/528-2012, 5011-35/1272-2012-42/527-2012, 5011-35/1533-2012-19/522-2012, від 10.02.2016 у справі № 3-1267гс15.

Як вбачається з позовної заяви та розрахунків, долучених позивачем до позовної заяви, позивач нарахував відповідачу 12 748,94 грн. 3% річних від простроченої суми та 62 909,25 грн. інфляційних втрат, які просить стягнути з відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, врахувавши наведені положення законодавства та беручи до уваги практику Верховного суду, здійснив перерахунок за допомогою програми ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ Інформаційно-аналітичний центр ЛІГА, ТОВ ЛІГА: ЗАКОН, 2017 заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних.

В результаті перерахунку суд встановив, що розмір трьох відсотків річних, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, становить 9 171,02 грн. (розрахунок додається).

Перевіривши даний розрахунок, колегія суддів дійшла висновку про його правильність (т.2 а.с. 92).

В листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ зазначається, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно слід рахувати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця червня .

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання.

З наведеного вбачається, що найменший період визначення інфляційних нарахувань становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою таких нарахувань. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки.

Також, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивачем при розрахунку додаткових нарахувань із застосуванням індексу інфляції не враховано положень п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 та рекомендацій Верховного Суду України.

При цьому, розрахунки проводилися судом на заборгованість, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків, яка була несвоєчасно оплачена відповідачем за рахунок власних коштів та виникла у період жовтня 2017 року (за спожиту у вересні 2017 року електроенергію), січня-лютого 2018 року (за спожиту електроенергію в грудні 2017 року та січні 2018 року).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем нараховано інфляційних втрат: за жовтень 2017 року в розмірі 5 505,40 грн., за січень 2018 року в розмірі 16659,93 грн., за лютий 2018 року в розмірі 22968,41 грн.

Судами встановлено, що розмір інфляційних втрат за прострочення оплат поставленої/спожитої активної електричної енергії за грудень 2017 р. січень 2018 р. (відповідно строк оплати настав у січні-лютому 2018 року), є більшим, ніж заявлений позивачем до стягнення.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Таким чином, враховуючи викладене, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 42804,03 грн. інфляційних втрат в межах заявлених позовних вимог. (т. 2 а.с.97)

Також, після перерахунку пені, судами встановлено, що розмір пені становить 94628,88 грн. (т.2 а.с. 98)

До суду першої інстанції відповідачем було подано клопотання про зменшення заявленої до стягнення суми неустойки, а саме пені, в якому вын просить зменшити суму неустойки на 80%. В клопотанні зазначає, що відповідач працює за тарифами для трьох груп споживачів: населення, бюджет та інші. Через те, що тарифи не покривають витрати виробництва виникає різниця в тарифах, що зумовлює невчасне виконання підприємством фінансових зобовязань перед позивачем. Стверджує, що за 2017 рік КП «Дрогобичводоканал» отримало 1460 тис.грн. збитків, про що свідчать копії довідки та звіту про фінансові результати за 2017 рік, копія звіту про фінансовий стан на 31.12.2017 року та копія довідки Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області про надання інформації про стан розрахунків з бюджетом станом на 14.06.2018 року, які долучені відповідачем до матеріалів справи.

Можливість зменшення розміру неустойки за рішенням суду, у випадку, коли розмір неустойки значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, передбачена ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан обох сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Крім того, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені та штрафу, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України).

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що вони не є імперативними, тобто зменшення розміру неустойки є правом, а не обов'язком суду, та може бути застосоване на розсуд суду за наявності певних умов.

КП «Дрогобичводоканал» є субєктом господарювання в сфері питної води, питного водопостачання з особливим статусом природної монополії та обєктом життєзабезпечення стратегічного значення, єдине забезпечує населення, соціальну сферу у містах Дрогобичі, Стебнику, Трускавці, Бориславі та 12 селах Дрогобицького району послугами з водопостачання та водовідведення. Основним джерелом коштів відповідача є надходження грошових коштів від споживачів, серед яких є бюджетні установи та організації, розрахунки яких залежать від бюджетного фінансування.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013).

З огляду на викладене, враховуючи скрутний фінансовий стан відповідача, суд першої інстанції дійшов правомірних висновків про зменшення розміру пені, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, до 47 000,00 грн.

Слід зазначити, що згідно з Рекомендаціями ОСОБА_5 Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої ОСОБА_5 11.03.1980р., під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до п.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладені обставини, заперечення апелянта визнаються судом необґрунтованими, а відтак не приймаються судом до уваги.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України, покладаються на апелянта.

керуючись ст.ст. 86, 255, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Львівобленерго №119 від 18.10.2018, залишити без задоволення, рішення господарського суду Львівської області від 01.05.2018 у справі №914/892/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 01.02.2019

Головуючий -суддя Плотніцький Б.Д.

Суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Кравчук Н.М.