СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2019 р. Справа №905/1226/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Слободін М.М., суддя Терещенко О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу відповідача – Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», м.Покровськ, Донецька область, (вх.№1129Д/1-40) на рішення Господарського суду Донецької області від 11.10.2018 року по справі №905/1226/18,

за позовом Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м.Краматорськ, Донецька область,

до Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», м.Покровськ, Донецька область,

про стягнення заборгованості у розмірі 63819,06 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року Служба автомобільних доріг у Донецькій області звернулася до Господарського суду Донецької області з позовом до Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості за договором №4687ев від 17.03.2011 року у розмірі 63819,06 грн.

В обґрунтування вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов’язань за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю №4687ев від 17.03.2011 року за період з 01.06.2014 року по 30.11.2014 року, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 63819,06 грн.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує ст.ст. 193, 220 Господарського кодексу України, ст.ст. 15, 16, 525, 256, 530, 610, 612, 622 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 12, 15, 49, 54, 56, 57, 162, 163, 164 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 11.10.2018 року у справі №905/1226/18 (повний текст складено 17.10.2018 року, суддя Чернова О.В.) позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь Служби автомобільних доріг у Донецькій області 63819,06 грн. заборгованості та судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з’ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 11.10.2018 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. Крім того, апелянт просить витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що до заявлених позовних вимог 02.12.2017 року сплинув строк позовної давності і про що було заявлено в суді першої інстанції.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що у зв’язку з проведенням антитерористичної операції, відповідач фактично не користувався послугами, а позивач фактично не мав змоги надавати послуги за договором №4687ев від 17.03.2011 року. Отже, на думку скаржника, нарахування заборгованості зі сплати коштів щодо витрат на утримання орендованих приміщень за період з 13.08.2014 року (дата видання наказу про призупинення діяльності за відповідною адресою) по 30.11.2014 року є безпідставним та помилковим.

Також апелянт зазначає, що матеріали справи не містять а позивачем не надано доказів фактичного виконання робіт та надання послуг, зазначених у договорі №4687ев від 17.03.2011 року. При цьому, посилання на бухгалтерську довідку не можна вважати доказом понесених витрат позивачем та не підтверджує фактичні дії за договором №4687ев від 17.03.2011 року.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 року відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, встановлено строк позивачу для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі, а також встановлено учасникам справи строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи – за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач – разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи повідомлень відділення зв’язку, копію ухвали суду від 26.11.2018 року отримано позивачем та відповідачем 30.11.2018 року.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу (вх.№2178 від 10.12.2018 року), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв’язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

У ході апеляційного розгляду даної справи Харківським апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 Господарського процесуального кодексу України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов’язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов’язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов’язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов’язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов’язання, що виникає між суб’єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб’єкт (зобов’язана сторона, у тому числі боржник) зобов’язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб’єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб’єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов’язаної сторони виконати її обов’язок.

Господарські зобов’язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Так, 17.03.2011 року між Службою автомобільних доріг у Донецькій області (балансоутримувач, позивач у справі) та Державним підприємством «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (орендар, відповідач у справі) укладено договір №4687ев про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю (далі - Договір), згідно п.1.1 в редакції додаткової угоди до договору від 02.06.2014 року, балансоутримувач – Служба автомобільних доріг у Донецькій області забезпечує обслуговування, експлуатацію та охорону будівлі, що знаходиться за адресою: м.Донецьк, пр.Комсомольський, 6а, загальною площею 804,3 кв.м, а також утримання прибудинкової території, а орендар бере участь у витратах балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутримувачем за цим договором.

Орендар користується приміщенням, яке складається з кімнат відповідно до додатку до цього договору площею 558,8 кв.м. орендоване приміщення використовується під офіс.

Відповідно до п. 2.2.4. договору (в редакції додаткової угоди від 01.05.2008 року), орендар зобов'язується не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітнім місяцем, вносити плату на рахунок балансоутримувача будівлі, або організації, що обслуговує будівлю, за санітарне обслуговування прибудинкової території та допоміжних приміщень будівлі, технічне обслуговування будівлі відповідно до загальної площі приміщення, на ремонт відповідно до відновної вартості приміщення, а також за комунальні послуги та відшкодувати вартість податку на землю відповідно до займаної площі та вартість витрат по технічному обслуговуванню системи відео нагляду та системи контролю та доступу адміністративної будівлі; послуги зв'язку та інші послуги балансоутримувача; відшкодовувати вартість податку на землю відповідно до займаної площі.

За приписами п.5.1., цей договір укладено строком на 1 рік, що діє з 17.03.2011 року по 11.03.2014 року включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовжним на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Матеріали справи свідчать, що договір №4687ев від 17.03.2011 року як і додаткові угоди до нього є підписаними представниками сторін, а також скріплені печатками підприємств.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, станом на момент розгляду справи у колегії суддів відсутні підстави вважати, що відповідний договір і додаткові угоди до нього є недійсними, а також відсутні судові рішення, якими договорів та додаткові угоди до нього визнавались недійсними.

Сутність розглядуваного спору полягає у стягненні заборгованості за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Зважаючи на статус сторін та характер правовідносин, останні, згідно ст.ст.1-3 Господарського кодексу України регламентуються насамперед його положеннями та іншими актами господарського законодавства, зокрема – та Цивільним кодексом України, а також - умовами договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що утриманням будинків і прибудинкових територій є господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків, споруд, комплексів будинків і споруд, а також, утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Пунктом 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за договорами виконав належним чином, а саме надав послуги з забезпечення обслуговування, експлуатації та охорони будівлі за період з 01.06.2014 року по 30.11.2014 року на загальну суму 559237,10 грн., що підтверджується рахунком на оплату №27792 від 30.06.2014р., платіжним дорученням №717 від 15.07.2014р., №721 від 15.07.2014р., рахунком-фактурою №683 від 30.06.2014р., №1405 від 24.06.2014р., платіжним дорученням №719 від 15.07.2014р., №695 від 02.07.2014р., рахунком на оплату №5930 від 01.06.2014р., платіжними дорученнями №723 від 15.07.2014р., №725 від 15.07.2014р., №724 від 15.07.2014р., №732 від 16.07.2014р., №789 від 16.09.2014р., рахунком на оплату №33166 від 31.07.2014р., платіжним дорученням №712 від 08.07.2014р., рахунком ЕЕ №642 за період липня 2014р., рахунком на оплату №1786 від 29.07.2014р., платіжним дорученням №718 від 15.07.2014р., рахунком - актом №117703.7.2014 від 31.07.2014р., платіжним дорученням №768 від 10.09.2014р.,№769 від 10.09.2014р., №770 від 10.09.2014р., №730 від 16.07.2014р., №789 від 16.09.2014р., рахунком на оплату№38347 від 01.08.2014р., платіжним дорученням №751 від 18.08.2014р., рахунком ЕЕ№642 за серпень 2014р., платіжним дорученням №775 від 10.09.2014р., рахунком на оплату №1973 від 26.08.2014р., платіжним дорученням №804 від 15.10.2014р., рахунком - актом №117703.8.2014 від 31.08.2014р., платіжним дорученням №815 від 20.10.2014р., рахунком №313 від 17.09.2014р., платіжним дорученням №841 від 30.10.2014р., рахунком на оплату №43287 від 30.09.2014р., платіжним дорученням №807 від 15.10.2014р., рахунком-фактурою №1017 від 30.09.2014р., платіжним дорученням №4921 від 28.07.2014р., №773 від 10.09.2014р., рахунком ЕЕ№642 за вересень 2014р., платіжним дорученням №820 від 20.10.2014р., рахунком - актом №117703.9.2014 від 30.09.2014р., платіжним дорученням №855 від 18.11.2014р., №800 від 07.10.2014р., рахунком ЕЕ№642 від за жовтень 2014р., платіжним дорученням №826 від 27.10.2014р., рахунком №642 від 13.10.2014р.

Відповідачем здійснено часткову оплату наданих позивачем послуг на загальну суму 495418,04 грн., що підтверджується виписками з рахунку позивача від 03.02.2015 року на суму 250000,00 грн., від 10.03.2015 року на суму 100000,00 грн., від 23.03.2015 року на суму 50000,00 грн., від 22.12.2015 року на суму 159237,10 грн. з призначенням платежу згідно платіжного доручення №306: «За орендоване нерухоме майно та надані комунальні послуги за дог.№4687ев від 17.03.2011р.».

Листом №01-24/35 від 01.02.2016 року відповідач звернувся до позивача з проханням про корегування призначення платежу за платіжним доручення №306 від 22.12.2015 року на суму 159237,10 грн., а саме відповідач просив зарахувати: « 95418,04 грн. за орендоване нерухоме майно та надані комунальні послуги за дог.№4687ев від 17.03.2011 року та 63819,06 грн. за оренду технологічного транспортного засобу згідно дог.№3-13 від 01.12.10р.».

Згідно з бухгалтерською довідкою Служби автомобільних доріг у Донецькій області №02-991 від 20.06.2018 року заборгованість ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» за період з 01.06.2014 року по 30.11.2014 року за експлуатаційні витрати станом на 20.06.2018 року складає 63819,06 грн.

09.10.2018 року позивачем складено бухгалтерську довідку №02-1929, в якій зазначено про проведення зміни платежу за платіжним дорученням №306 від 22.12.2015 року операцією №17042 від 01.06.2016 року, згідно якої 63819,06 грн. зараховано в рахунок погашення заборгованості за договором оренди №3-13 від 01.12.2010 року.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобов’язання по сплаті за у належні строки та розмірі за договорами №4687ев від 17.03.2011 року з урахуванням додаткових угод до нього. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 63819,06 грн. боргу є обґрунтованими, документально підтвердженими і підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо посилань апелянта на неможливість використання орендованого приміщення у зв’язку з проведенням антитерористичної операції на території м. Донецька та на наказ від 13.08.2014 року, колегія суддів зазначає наступне.

Так, проведення на території м.Донецьк антитерористичної операції є загальновідомим фактом. Разом з тим, це не свідчить, що сторони звільняються від покладених на них обов’язків або прийнятих зобов’язань згідно норм чинного законодавства.

Відповідачем надано до матеріалів справи наказ директора ДП «Донецький облавтодор» від 13.08.2014 року №80 «Про призупинення діяльності Донецького облавтодора в приміщенні за адресою: м.Донецьк, пр. Комсомольський, 6-А».

Проте відповідачем не надані докази, які би підтвердили факт звільнення ним орендованого приміщення до 30.11.2014 року, оскільки об’єкт оренди за актом прийома-передачі з оренди позивачу не повертався.

Додатковою угодою до договору №4687ев від 02.06.2014 року пункт 1.1. викладено в новій редакції, відповідно до якої зменшена площа орендованого приміщення до 558,8 кв.м. Актом прийому-передачі нежитлового приміщення від 02.06.2014 року відповідачем повернуто позивачу приміщення (кабінети) площею 98,0 кв.м.

Отже станом на 02.06.2014 року відповідач виявив намір використовувати і надалі орендоване приміщення.

Колегія суддів приймає до уваги те, що наказ від 13.08.2014 року №80 є внутрішнім документом підприємства і не може бути достатнім та беззаперечним доказом не використання приміщень і не отримання послуг за договорами №4687ев від 17.03.2011 року з урахуванням додаткових угод до нього. При цьому, дія такого наказу розповсюджується на відповідне підприємство, зокрема, з огляду на його зміст на його найманих працівників, однак це не є підставою вважати, що такий наказ впливає на взаємовідносини з третіми особами за цивільними та господарськими правочинами.

Крім того, позивачем підтверджено факт понесення витрат на здійснення комунальних платежів у приміщеннях, які знаходились в оренді відповідача в період, за який нарахована заборгованість.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта, що бухгалтерська довідка не є належним доказом у даній справі, оскільки позивачем було надано до матеріалів справи документи, зокрема, рахунки та платіжні доручення у підтвердження оплат та руху коштів на виконання відповідачем договору №4687ев від 17.03.2011 року з урахуванням додаткових угод до нього. Бухгалтерська довідка наразі є системним документом з якого вбачається та опосередковано яким підтверджується облік заборгованості за відповідачем.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем по даній справі всупереч приписів ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ним умов договору №4687ев від 17.03.2011 року з урахуванням додаткових угод до нього щодо своєчасного розрахунку у встановленому порядку та розмірі. Як і не надано будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів які у розрізі діючого законодавства давали підстави вважати, що відповідач звільнений від відповідного зобов’язання.

Відповідачем у суді першої інстанції у відзиві на позов заявлено про застосування строку позовної давності.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України закріплено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно приписів ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Колегія суддів дослідивши обставини справи дійшла висновку, що відповідачем було вчинено дії, які свідчать про переривання строку позовної давності, а саме листом №01-24/35 від 01.02.2016 року відповідач звернувся до позивача з проханням про корегування призначення платежу за платіжним доручення №306 від 22.12.2015 року на суму 159237,10 грн. Відповідач просив зарахувати: « 95418,04 грн. за орендоване нерухоме майно та надані комунальні послуги за дог.№4687ев від 17.03.2011р. та 63819,06 грн. за оренду технологічного транспортного засобу згідно дог.№3-13 від 01.12.10р.». 01.06.2016 року позивачем зараховано 63819,06 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором оренди №3-13 від 01.12.2010 року, внаслідок чого у відповідача виник обов'язок сплатити заборгованість за спірним договором у розмірі 63819,06 грн. з 01.06.2016 року. Отже враховуючи вищезазначені положення ст. 264 Цивільного кодексу України, в даному випадку мало місце переривання строку позовної давності.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами. Апеляційні вимоги тотожні запереченням викладеним у відзиві на позов та не підтверджені належними доказами, тому у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для їх задоволення.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Донецької області від 11.10.2018 року у справі №905/1226/18 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 126, 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 11.10.2018 року по справі №905/1226/18 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя М.М. Слободін

Суддя О.І. Терещенко