ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1135/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Аленіна О.Ю., Мишкіної М.А.

секретар судового засідання : Полінецька В.С.

за участю представників сторін:
від позивача - Поліванова І.С., посвідчення адвоката України № 002326 від 16.12.2015р.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ОД № 002326 від 16.12.2015р.; ордер серія КВ № 762409 від 16.01.2019р.; договір на надання послуг № 72-В-АМПУ-18 від 30.05.2018р.; додаткова угода № 1 до договору від 27.12.2018р.;

від відповідача - Степанович Д.Т., довіреність № 14/612 від 19.01.18р.;

від третьої особи не з`явився.

розглянувши апеляційну скаргу Одеського прикордонного загону Військової частини НОМЕР_1

на рішення господарського суду Одеської області від „19 жовтня 2018 року, повний текст якого складено та підписано 26 жовтня 2018 року

у справі № 916/1135/18

за позовом Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту)

до Одеського прикордонного загону Військової частини НОМЕР_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головного Управління Державної казначейської служби в Одеській області

про зобов`язання укласти договір,

головуючий суддя Малярчук І.А.
місце ухвалення рішення: Господарський суд Одеської області
Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги. В судовому засіданні 16.01.2019 згідно ст.233 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
ВСТАНОВИВ:
У червні 2018 року Державне підприємство „Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України"(адміністрація Одеського морського порту) (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеського прикордонного загону Військова частина НОМЕР_1 (далі - відповідач) про зобов`язання укласти договір на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) в редакції, запропонованій позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між РВ ФДМ України по Одеській області та Військовою частиною НОМЕР_1 було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-155 від 18.07.2008р., за умовами якого за актом приймання-передачі, що є додатком до договору, у строкове платне користування до орендаря перейшли нежитлові приміщення будинку морського вокзалу (інв. № 073000), загальною площею 820,8 кв.м, розміщені за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6. За умовами даного договору оренди балансоутримувачем орендованого майна визначено ДП «Одеський морський торговельний порт». Починаючи з 13.06.2013 року Адміністрація є правонаступником ДП «ОМТП» за договором оренди нерухомого майна ДФ-155 від 18.07.2008р. з відповідними правами і зобов`язаннями та є балансоутримувачем орендованого майна за договором. При цьому позивач зазначає, що відповідно до п. 5.9 договору орендар зобов`язався здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна, шляхом укладання протягом 15 робочих днів після підписання договору з балансоутримувачем орендованого майна договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг. Такі умови договору оренди є чинними, жодні зміни до цього пункту договору сторонами не вносились. Також, відповідно до п. 10.4 договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення його строку протягом одного місяця та у разі належного виконання орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством за умови відсутності заперечень органу уповноваженого управляти об`єктом оренди, наданих орендодавцю у встановлений законодавством термін.

На даний час відповідач продовжує використовувати орендовані приміщення, які відповідно до вимог чинного законодавства не повернуті балансоутримувачу. На виконання п. 5.9 договору, балансоутримувач звернувся до орендаря супровідним листом від 13.09.2017 р. за вих. № 33А/1961 з пропозицією підписати у строк, встановлений чинним законодавством України, два екземпляри договору на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) на підставі дії договору оренди нерухомого майна № ДФ-155 від 18.07.2008р., після чого підписані договори повернути на адресу балансоутримувача, проте відповідач листом від 02.10.2017р. відмовив позивачу у підписанні зазначеного вище договору посилаючись на те, що він не продовжував дію договору.

Водночас, посилаючись на ст.ст. 11, 53, 638, 649, ЦК України, ст. ст. 20, 173, 174, 179, 181, 187 ГК України, позивач вказує, що обов`язок орендаря з укладання договорів по утриманню орендованого майна, зокрема, про відшкодування витрат балансоутримувача експлуатаційних витрат прямо передбачений умовами договору (п. 5.9 договору) та безумовно виступає правовою підставою для здійснення такого правочину, тому в разі відмови орендаря від укладення договору балансоутримувач має право на судовий захист в обраний ним спосіб.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.10.2018 року у справі №916/1135/18 (суддя Малярчук І.А.) позов задоволено частково.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 укласти договір на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) з Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі її відокремленого структурного підрозділу - Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту) у редакції, наведеній у резолютивній частині рішення суду.

Відмовлено у задоволенні позову Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 укласти договір в частині п.2.4.19. «Після підписання Договору оплатити послуги за період з 01.01.2015 року за тарифами, які діють на момент укладання Договору», абз.2 п.7.4. «Згідно із ст. 631 ЦК України умови цього Договору розповсюджуються на взаємовідносини Сторін, які виникли до його укладання, а саме з 01.01.2015р.» - відмовлено.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі її відокремленого структурного підрозділу - Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту) 1762 грн. судового збору.

Такий висновок суду мотивований тим, що відповідач зобов`язаний відшкодовувати балансоутримувачу витрати на утримання орендованого майна та комунальних платежів щодо цього об`єкту, з врахуванням того, що про це сторони домовились у договорі оренди №ДФ155 від 18.07.2008р. Позивач, як балансоутримувач майна має право на захист законного інтересу в частині відшкодування йому витрат на утримання майна пропорційно до займаної орендарем площі.

Водночас, господарський суд зазначив, що вимога позивача про зобов`язання укласти договір підлягає частковому задоволенню, за виключенням його окремих положень, а саме: п.2.4.19. та абз.2 п.7.4., оскільки вони порушують права відповідача та призведуть до дисбалансу сторін.

Крім того, судом було відмовлено відповідачу у застосуванні строків позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Одеський прикордонний загін Військової частини НОМЕР_1 звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Скаржник в своїх доводах та запереченнях посилається на те, що суд повно та всебічно не перевірив всі обставини справи, не дав належну правову оцінку доказам, порушив та невірно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим виніс незаконне і необґрунтоване рішення, яке не відповідає обставинам справи і вимогам закону, з наступних підстав:

- місцевим господарським судом не було досліджено, що позивач не є стороною Договору оренди нерухомого майна №ДФ-155 від 18.07.2008р. і договірних зобов`язань між позивачем і відповідачем щодо виконання п.5.9 цього Договору не існує;

- суд не звернув уваги, що чинним законодавством України не передбачено обов`язок сторони договору виконувати його умови після спливу строку дії договору, коли такий обов`язок покладено на сторону умовами самого договору, або самою природою договірних відносин;

- суд невірно дійшов висновку щодо порушення прав та інтересів позивача збоку військової частини, оскільки саме на позивача, як структурний підрозділ Міністерства транспорту (Міністерство інфраструктури) покладається обов`язок здійснювати утримання приміщень в яких дислокуються підрозділи Держприкордонслужби України, а відтак і відшкодування витрат балансоутримувача, покладено саме на Міністрество інфраструктури України;

- суд помилково визначив, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з вимогою про укладення договору, а це є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову.

30.11.2018 року від представника Державного підприємства Адміністрація морських портів України надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу військової частини - без задоволення.

05.12.2018 року від командира військової частини НОМЕР_1 надійшли заперечення на відзив, відповідно до яких останній просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 19.10.2018р року повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача в судове засідання 16.01.2019 року не з`явився, про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги повідомлена належним чином, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за її відсутністю.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу, відзив на неї, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.

Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017р. -VIII (який набрав чинності 15.12.2017р.) Господарський процесуальний кодекс України викладено у новій редакції.

Пунктом 9 частини 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України №2147- VIII від 03.10.2017р. установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст.269 ГПК України (в редакції Закону України №2147- VIII від 03.10.2017р.) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено під час апеляційного перегляду, 18.07.2008 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Військовою частиною НОМЕР_1 (орендар) було укладено Договір оренди № ДФ-155 нерухомого майна, що належить до державної власності, за умовами якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлові приміщення, загальною площею 820,8 кв.м, територіально розташовані в будинку морського вокзалу (інв. №073000), що перебувають на балансі Державного підприємства „Одеський морський торговельний порт», за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6. (п.1.1 договору)

Згідно з п. 1.2 договору майно передається в оренду з метою: для службового використання.

Пунктом 2.1 договору сторони встановили, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та складання акта приймання-передавання майна.

За умовами п. 5.9 договору орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Відповідно до п. 10.1 договору, додаткової угоди від 05.09.2012р., він діє до 15.04.2013р. включно.

Згідно з п. 10.2. договору зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх надходження до розгляду іншою стороною, можуть укладатися у вигляді договору про внесення змін, або у вигляді листів.

Пунктом 10.4 договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця та у разі належного виконання орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством за умови відсутності заперечень органу уповноваженому управляти об`єктом оренди, наданих орендодавцю у встановлений законодавством термін.

У разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу.(п.10.9 договору)

Майно вважається повернутим балансоутримувачу з моменту підписання орендарем та орендодавцем акта приймання-передавання. Обов`язок шодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендодавця. (п.10.10 договору)

Договір підписано та скріплено печатками: РВ Фонду державного майна України по Одеській області орендодавцем, ВЧ 2138 - орендарем та ДП ОМТП» - балансоутримувачем.

Фактично майно у користування отримано відповідачем за актом приймання-передачі від 18.07.2008р.

Як свідчать наявні в матеріалах справи розподільчий баланс станом на 13.06.2013р., акти приймання-передачі майна, майнових прав та зобов`язань, складені та підписані ДП «ОМТП» та ДП «АМПУ» №б/н від 13.06.2013р., №19 від 13.06.2013р., наказ ДП «АМПУ» №17 від 13.06.2013р. «Про наділення філій майном, яке є частиною майна ДП «АМПУ» будинок морського вокзалу, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Приморська,6, переданий на баланс ДП «АМПУ» та в подальшому на баланс Одеської філії ДП «АМПУ».

Листами №721/4551, №721/4552 від 10.07.2014р. відповідач повідомив Одеську філію ДП Адміністрація морських портів України та РВ Фонду державного майна України, що укладати договір про відшкодування витрат балансоутримувачу відповідно до договору №ДФ-155 від 18.07.2008р., термін дії якого закінчився 15.04.2014р. не має потреби, оскільки на законодавчому рівні чітко регламентовано підстави перебування ДПС України в пунктах пропуску через державний кордон України, що не потребує додаткового регулювання шляхом укладання договору оренди, який прямо суперечить чинному законодавству України.

20.11.2014 року Адміністрацією Одеського морського порту ДП Адміністрація морських портів України було направлено начальнику військової частини 2138 лист (33А/1477) про надання пакету уставних документів для укладання договорів з надання комунальних послуг.

У відповідь, 11.12.2014 року начальником Одеського прикордонного загону було направлено лист (721/7986) про розірвання договору оренди державного нерухомого майна №ДФ-155 від 18.07.2008 року, так як термін дії Договору закінчився 15.04.2014 року.

13.09.2017 року головним інженером Адміністрації Одеського морського порту було направлено командиру військової частини НОМЕР_1 лист (вих. № 33А/1961) з проектами договорів згідно п. 5.9 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-155 від 18.07.2008р. на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) та відшкодування експлуатаційних витрат за спожиту електричну енергію з проханням підписати вказані проекти і повернути для подальшого узгодження з боку Одеської філії ДП „АМПУ.

У відповідь на цей лист, відповідач листом від 02.10.2017 року № 721/9231 повідомив позивача про те, що Одеський прикордонний загін не продовжував дію договору оренди на вищевказане у листі майно. Таким чином, проекти договорів не можуть бути погоджені.

Також, листом від 29.12.2017 року начальник Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України повідомив адміністрацію ОМП, що наразі Південне регіональне управління немає жодної законної підстави щодо зобов`язання Одеського прикордонного загону до укладання будь-яких договорів.

Отже, не укладення відповідачем договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю й стало підставою для звернення позивача до суду із позовом про зобов`язання відповідача укласти договір на відшкодування експлуатаційних витрат в наведеній у позові редакції.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) та вважає, що доводи, заперечення і вимоги, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

За приписами ст. 1 Закону України «Про морські порти України» визначено, що адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

Частиною 3 статті 11 Закону України «Про морські порти України» встановлено, що адміністрація морських портів України або власник морського терміналу на безоплатній основі надає у користування приміщення для організації пункту пропуску через державний кордон України, де здійснюються в установленому законодавством порядку прикордонний, митний, санітарно-карантинний та екологічний контроль і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Пунктом 9 Переліку пунктів пропуску через державний кордон, в яких здійснюється переміщення товарів через митний кордон України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.12р. №435 передбачені такі міжнародні пункти пропуску для морського сполучення - Ренійський морський порт, Ізмаїльський морський торговельний порт, Усть-Дунайський морський торговельний порт, Білгород-Дністровський морський торговельний порт, Іллічівський рибний порт, Іллічівський морський торговельний порт, Іллічівський судноремонтний завод, Одеський морський торговельний порт, морський торговельний порт Южний.

Пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України №100 від 22.02.1994р. «Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства» встановлено, що проведення роботи, пов`язаної з обладнанням, утриманням і ремонтом у пунктах пропуску через державний кордон приміщень для виконання зазначених видів контролю та службових приміщень для розміщення відповідних прикордонних підрозділів, митних та інших установ, що здійснюють контроль на державному кордоні (крім облаштування інженерними, технічними засобами для здійснення прикордонного, митного та інших видів контролю), покладається на Міністерство інфраструктури (пункти пропуску для залізничного, морського, річкового, поромного та повітряного сполучення) і на Державну фіскальну службу (пункти пропуску для автомобільного сполучення).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що:

- комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством;

- утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна зробити висновок, що чинним законодавством на Міністерство інфраструктури покладені лише витрати на утримання орендованих приміщень у вигляді забезпечення експлуатації та/або ремонту приміщень, утримання прилеглої до них (прибудинкової) території.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, між позивачем і відповідачем так і не був укладений відповідний договір.

13.09.2017 року договір про відшкодування витрат за надані послуги був надісланий позивачем відповідачу супровідним листом за № 33А/1961, однак останній відмовився від його укладання.

Обовязок відповідача щодо укладення з позивачем договору про відшкодування витрат за надані послуги встановлений умовами п. 5.9 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, згідно з яким відповідач здійснює витрати, повязані з утриманням орендованого майна та протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укладає з позивачем договір про відшкодування витрат позивача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг відповідачу.

Судовою колегією встановлено, що умови договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 18.07.2008р. є чинними. Жодні зміни до пункту 5.9. договору сторонами не вносились, відповідачем ці умови договору оренди у судовому порядку не оспорювались.

При цьому, відповідач продовжує використовувати орендовані приміщення.

Частина 8 ст.1 Закону України „Про оренду державного та комунального майна визначає, що відносини оренди обєктів портової інфраструктури, що перебувають у державній власності, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про морські порти України".

За приписами ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 641 ЦК України).

Положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 181 ГК України передбачено, що проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору (ч. 1 ст. 187 ГК України).

Отже, зважаючи на зазначені положення чинного законодавства та встановлені фактичні обставини у справі, судова колегія дійшла висновку, що місцевий господарський суд правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача укласти Договір про відшкодування експлуатаційних витрат за надані послуги на виконання п. 5.9 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 18.07.2008р.

Судова колегія не приймає до уваги посилання відповідача на неправильне тлумачення вищезазначених нормативно-правових актів, і в загалом посилання на них з огляду на таке.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 18.08.2010р. № 751 «Про затвердження Положення про пункти пропуску через державний кордон та пункти контролю» не передбачено жодного переліку надання послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових територій, а сама постанова затверджує лише Положення, що визначає порядок відкриття, закриття (тимчасового закриття) пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю і їх функціонування.

Крім цього, постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.1994р. № 100 встановлено, що утримання і ремонт у пунктах пропуску через державний кордон приміщень для розміщення відповідних прикордонних підрозділів, митних та інших установ, що здійснюють контроль на державному кордоні (крім облаштування інженерними, технічними засобами для здійснення прикордонного, митного та інших видів контролю), покладається на Міністерство інфраструктури (пункти пропуску для залізничного морського, річкового, паромного та повітряного сполучення) і на Державну фіскальну службу (пункти пропуску для автомобільного сполучення).

Отже, жодним з вищенаведених нормативно-правових актів, на які посилається апелянт, не передбачено, що забезпечення орендованих відповідачем приміщень послугами з водопостачання, водовідведення та теплопостачання повинно здійснюватися безоплатно за рахунок балансоутримувача такого орендованого майна.

Також, апеляційний суд не може погодитись з твердженням відповідача про те, що строк дії договору оренди нерухомого майна закінчився 15.04.2014 року з огляду на наступне.

Відповідно до п.10.1 договору (у редакції від 05.09.2012р.) строк дії договору було продовжено до 15.04.2014 року.

Відповідно до п.10.4 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, відповідач повинен був повідомити позивача про намір розірвати договір протягом 1 місяця після закінчення терміну дії договору в період з 16.04.2014р. по 16.05.2014р., проте жодних листів та заяв від відповідача на адресу позивача в цей період не надходило. В матеріалах справи такі докази також відсутні. Отже, договір оренди продовжив свою дію на наступний рік та діяв до 15.04.15 року. Таким чином даний договір оренди неодноразово продовжував свою дію аж до квітня 2018 року, так як тільки у жовтні 2017 році відповідач відмовився від продовження строку дії Договору оренди, чим порушив умови п.10.4 Договору.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об`єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об`єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем (ч.2 ст.26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

У разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди (ч.1 ст.27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Згідно з п.10.9 договору, у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу.

Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання орендарем та орендодавцем акта приймання-передавання. Обов`язок шодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендодавця. (п.10.10 договору)

Проте, орендоване майно не було повернуто за актом приймання-передачі на баланс Адміністрації та станом на теперішній час, знаходиться у користуванні відповідача, що свідчить про виконання сторонами умов договору.

Колегія суддів також вважає за потрібне надати правову оцінку доводам скаржника в частині пропуску позивачем строку звернення до суду з вимогою про укладення договору.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий господарський суд зазначив, що враховуючи те, що мала місце несплата відповідачем комунальних послуг, спожитих ним, ухилення відповідача від укладання договору на компенсацію витрат балансоутримувача, таке порушення є триваючим у часі, та такий стан речей не змінився станом на дату укладання рішення, тому суд дійшов висновку, що строк позовної давності за позовною вимогою не сплив, з огляду ще й на те, що з пропозицією укласти такий договір в редакції викладеній в позовній заяві, позивач звернувся до відповідача 13.09.2017р.

Відповідно до ч.1 ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору №ДФ-155 від 17.08.2008р. оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

13.09.2017 року позивачем було направлено відповідачу лист (вих. № 33А/1961) з проектами договорів згідно п. 5.9 договору оренди нерухомого майна.

Листом від 02.10.2017р. відповідач повідомив позивача, що він не продовжував дію договору оренди, а тому проекти договорів не можуть бути погоджені.

В пункті 10.4 договору сторони домовились, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця та у разі належного виконання орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством.

Строк дії договору (в редакції від 05.09.2012р.) було продовжено до 15.04.2014 року.

Таким чином, у разі наявності намірів відповідача припинити договір, останній повинен був повідомити про це протягом 1 місяця після закінчення терміну дії договору, тобто з 16.04.2014 по 16.05.2014.

Проте в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наміри відповідача припинити договір у встановлені договором та чинним законодавством строки.

У свою чергу, надання комунальних послуг здійснюється на протязі дії договору оренду та по сьогоднішній день включно, який автоматично пролонгує свою дію відповідно до п.10.4 договору та є чинним станом на 2018 рік.

Отже, правовідносини, що існують між сторонами відносяться до групи з тривалою дією.

Відповідно до п.5.9 договору орендар зобов`язався здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна, а також протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг.

Проте, відповідач в порушення п.5.9 договору, ухиляється на постійній основі від своїх обов`язків щодо відшкодування витрат та укладання відповідно договору.

Оскільки таке порушення має тривалий характер, то постійно відстрочується початок перебігу позовної давності. А тому, звертаючись до відповідача з пропозицією укласти договір на компенсацію витрат балансоутримувача, як позивач у справі строк позовної давності не пропустив.

А тому, посилання відповідача на те, що початок перебігу позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення договору через 15 робочих днів у відповідності до умов п.5.9 Договору оренди від 04.09.2008р., колегією суддів не може бути визнано обґрунтованим.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, фактично повторюють його доводи викладені у відзиві на позов і яким місцевий суд дав належну оцінку, на переконання колегії суддів не доводять помилковість прийнятого місцевим господарським судом рішення, а тому не можуть прийматись до уваги та бути підставою для скасування рішення місцевого суду.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд всебічно та повно дослідив всі обставини справи, дав належну оцінку наявним у ній доказам і правильно застосував норми матеріального права.

У зв`язку з таким, апеляційна скарга Одеського прикордонного загону Військової частини НОМЕР_1 залишається без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 19.10.2018 р. без змін.

Відповідно до п.«в» ч.4 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В даному випадку витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги), покладаються на Одеський прикордонний загін Військової частини НОМЕР_1 , оскільки доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275,276, 282 ГПК України, суд постановив:

Апеляційну скаргу Одеського прикордонного загону Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 19.10.2018 у справі №916/1135/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню в порядку та строки передбачені ст.ст.287-288 ГПК України.

Повний текст постанови
складено 21.01.2019

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя О.Ю. Аленін

Суддя М.А. Мишкіна