АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
Справа № 916/1135/18
Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.10.2018 у справі №916/1135/18 задоволено позов Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) частково, зобов’язано Військову частину 2138 Одеський прикордонний загін укласти договір на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) з Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі її відокремленого структурного підрозділу - Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту) у редакції визначеній у рішенні суду, відмовлено у задоволенні позову Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) (65026, м. Одеса, Митна площа, 1) щодо зобов’язання Військової частини 2138 Одеський прикордонний загін укласти договір в частині п.2.4.19. «Після підписання Договору оплатити послуги за період з 01.01.2015 року за тарифами, які діють на момент укладання Договору», абз.2 п.7.4. «Згідно із ст. 631 ЦК України умови цього Договору розповсюджуються на взаємовідносини Сторін, які виникли до його укладання, а саме з 01.01.2015р.».

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16 січня 2019 року вказане рішення залишено без змін.

Вважаю за необхідне, керуючись частиною третьою статті 34 Господарського процесуального кодексу України, висловити окрему думку щодо прийнятої постанови.

Так, на підставі укладеного між РВ ФДМУ по Одеській області (орендодавець) та ВЧ 21338 (орендар) договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №ДФ155 від 18.07.2008, відповідач отримав у користування нежитлові приміщення будинку морського вокзалу (інв.№073000), загальною площею 820,8кв.м., розміщені за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6. що перебувають на балансі Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт (балансоутримувач).

За умовами п. 5.9 договору орендар зобов’язується здійснювати витрати, пов’язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Вказаний договір є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання його сторонами з моменту його укладання і до його припинення.

Отже, з моменту прийняття відповідачем у користування (оренду) обумовленого договором оренди №ДФ155 від 18.07.2008 майна, у відповідності до акту приймання-передачі від 18.07.2008, відповідач повинен був відповідно до положень п. 5.9 договору протягом 15 робочих днів після підписання договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

В свою чергу ухилення відповідача від виконання прийнятих на себе зобов’язань за вказаним договором оренди є порушенням вимог чинного законодавства та умов цього договору, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України.

Між тим, відповідно до ст.ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч. 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України).

Норма ч.1 ст.261 ЦК України покладає тягар обізнаності особи про стан своїх прав та обов’язків, яка звертається до суду або в інтересах якої інша особа звертається до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 у справі №6-152цс14, а саме за змістом норми частини першої статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16).

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

Позовна давність - це законний бар’єр на шляху до реалізації права на справедливий суд. Позовна давність ставить право на звернення до суду в залежність від фактору часу, тобто, інакше кажучи, обумовлює це право певною обставиною - обставиною часу. Таким чином, позовна давність по суті становить собою обмеження права на суд, а точніше - обмеження права на доступ до суду. Однак обмеження, встановлюване позовною давністю, як таке не є в усіх випадках порушенням фундаментальних прав людини, проголошених у Конвенції. Як зауважив ЄСПЛ у справі Фінікарідов проти Кіпру “існування позовної давності perse не є несумісним із Конвенцією”. Право на доступ до суду (що є одним із елементів права на справедливий суд) не є абсолютним: воно допускає певні обмеження і, зокрема, часові ліміти, встановлювані інститутом позовної давності. Однак будь-які обмеження цього права мусять бути виправданими, інакше вони є несумісними із Конвенцією і становлять порушення основоположних прав людини. Згідно із прецедентною практикою ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути до держані такі умови: 1) обмеження не повинно перешкоджати доступу [до суду] у такий спосіб чи такою мірою, що б зводили нанівець саму сутність цього права; 2) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 3) має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою.

Положеннями ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України унормовано, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Так у відповідності до п. 5.9. укладеного між сторонами договору №ДФ155 від 18.07.2008 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності орендар зобов’язався здійснювати витрати, пов’язані з утриманням орендованого майна, а також протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю. Враховуючи те, що договір оренди був укладений 18.07.2008, відповідно граничний строк укладення відповідачем договору відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг сплинув 08.08.2008 (з урахуванням вихідних днів). В свою чергу порушення прав балансоутримувача виникло з 09.08.2008. Таким чином, строк на звернення балансоутримувача до суду за захистом своїх прав розпочався 09.08.2008 року та сплив 09.08.2011 року. Враховуючи те, що балансоутримувач звернувся із заявленим позовом до суду лише у червні 2018 року, вважаю, що позивачем подано позов з пропущенням строку позовної давності про застосування якого заявлено відповідачем, що має наслідком відмови у задоволенні позовних вимог.

До того ж, відзначаю, що правовідносини між сторонами мають ознаки усталених, оскільки розпочалися у 2008 року та тривають до теперішнього часу, разом з цим до 2017 року позивач не звертався до відповідача з жодними зауваженнями щодо неналежного виконання умов укладеного між сторонами договору оренди, зокрема, й щодо обов’язку відповідача укласти договір на відшкодування експлуатаційних витрат.

Вищенаведене не було враховано судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, а тому висновок останнього про те, що мала місце несплата відповідачем комунальних послуг, спожитих ним, ухилення відповідача від укладання договору на компенсацію витрат балансоутримувача, а тому таке порушення є триваючим у часі, та такий стан речей не змінився станом на дату укладання рішення, у заявку з чим суд не вбачає, що строк позовної давності за позовною вимогою сплив, з огляду ще й на те, що з пропозицією укласти такий договір та в редакції, викладеній в позовній заяві, позивач звернувся до відповідача 13.09.2017 є помилковим.

Суддя                                          Аленін О.Ю.