ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2019 р. Справа№ 910/9655/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В

суддів: Чорногуза М.Г.

Коротун О.М.

розглянувши апеляційну скаргу Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2018 (повний текс складено - 16.10.2018)

у справі № 910/9655/18 (суддя: Баранов Д.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дтек Добропільська ЦЗФ» до

Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 20 563, 48 грн

без виклику представників сторін

Встановив

Публічне акціонерне товариство «Дтек Добропільська ЦЗФ» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі -відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача вартість недостачі, виявленої у вагоні № 67355420 по накладній № 48641898 в розмірі 20 563, 48 грн.

Позовні мотивів мотивовані тим, що згідно накладної № 48641498 відповідач прийняв у позивача на станції Добропілля Донецької області кам'яне вугілля в кількості 68 100, 00 кг для перевезення і зобов'язався доставити його на станцію Добротвір Львівської залізниці, отримувач - Добротворська ТЕС Публічного акціонерного товариства «Дтек Західенерго».

На станції Нижньодніпровськ-Вузол Придніпровської залізниці 09.03.2018 був складений комерційний акт № 450003/38, відповідно до якого при контрольному переважуванні вагону № 67355420, на справних 150-тонних тензометричних вагонних вагах, виявилося брутто - 81350 кг, тара - 22 200 кг, нетто - 59150 кг, що менше вантажного документу на 8 950 кг, що і стало підставою для звернення до суду.

Господарський суд міста Києва повністю задовольнив позов Публічного акціонерного товариства «Дтек Добропільська ЦЗФ» своїм рішенням від 16.10.2018 (повний текс складено - 16.10.2018).

Не погодившись з прийнятими рішеннями, 26.10.2018 Регіональна філія «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2018 у даній справі та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №910/23138/16.

Крім того, скаржник зазначив, що обов'язковою підставою для відшкодування збитків є, зокрема їх реальна наявність, тобто «реальна шкода», разом з цим, жодних доказів на підтвердження сплати вартості вугілля, яке було прийнято залізницею до перевезення, та є предметом договору №48641898 позивачем суду не надано та матеріали даної справи не містять.

Також, скаржник вказав, що між ним та власником вантажу відсутні договірні відносини щодо поставки вугілля.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2018 справу № 910/14693/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Судім В.В., судді: Коротун О.М., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного то вариства ''Українська залізниця» на рішення Господарського Суду міста Києва від 16.10.2018 у справі № 910/9655/18.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що апелянт помилково посилається на справу Верховного Суду № 910/23138/1, оскільки у цій справі до залізниці звернувся саме покупець, тобто власник вантажу, по-друге, судами було встановлено, що ПАТ Українська залізниця» ке стало правонаступником Державного підприємства «Донецька залізниця». Підставою звернення до суду ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» є переуступнии напис, зроблений на залізничних накладних, тобто справа №910/23138/16 не є тотожною даній справі.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.03.2018 Публічне акціонерне товариство «Дтек Добропільська ЦЗФ», як вантажовідправник, відповідно до технічних умов завантажило вугілля кам'яне марки Г 0-100 по накладній № 48641898 у вагон № 67355420 в кількості 68 100, 00 кг та передало вказаний вантаж для перевезення Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця», як перевізнику.

Згідно з накладною № 48641898 відповідач прийняв у позивача на станції Добропілля Донецької залізниці зазначене вугілля для перевезення його на станцію Добротвір Львівської залізниці, отримувач Добротворська ТЕС Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго».

Позивач зазначає, що відповідно до акту № 450003/38 від 09.03.2018, який був складений на станції Нижньодніпровськ-Вузол Придніровської залізниці, при контрольному переважуванні вагону № 67355420 на справних 150-тонних тензометричних вагонних вагах виявилося: брутто - 81 350, 00 кг, тара - 22 200, 00 кг, нетто - 59 150, 00 кг, що менше вантажного документу на 8 950, 00 кг.

Із позовної заяви вбачається, а саме комерційного акту № 450003/38 від 09.03.2018 над 1-2 та 6-7 люками поглиблення довжиною 3,0 м., на ширину вагону, глибиною 0,5 м.-1,0 м. Вагон в технічному відношенні справний, люки зачинені, при видачі вантажу просипання не було. У розділі Є на станції призначення зроблена відмітка про те, що під час перевірки вантажу різниці не виявлено, у зв'язку з чим додано до номеру акту індекс /5.

Позивач вказує, що з урахування норми природної втрати мінерального палива під час перевезення, яка згідно п. 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 становить 1 %, нестача вантажу у вагоні № 67355420 складає 7 588, 00 кг (7, 588 тонн).

Як стверджує позивач, згідно з довідкою відправника, вартість 1 тони відвантаженого вугілля у вагоні № 67355420 по накладній № 48641898 становить 2 710, 00 грн. з ПДВ., а звідси виходить, що вартість недостачі виявленої в даному вагоні, з урахуванням норм природної втрати, складає 20 563, 48 грн. із розрахунку 7, 588 тонн * 2 710, 00 грн.

З огляду на викладене вище, позивач просить суд стягнути з відповідача вартість недостачі вугілля в розмірі саме 20 563, 48 грн.

Згідно ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

У відповідності до ч. З ст. 909 Цивільного кодексу України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно з ч. 2 ст. 908 Цивільного кодексу України загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Згідно зі ст. 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 105 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998№ 457 (далі - Статут) встановлено, що залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Відповідно до ст. 52 Статуту на станціях призначення залізниця зобов'язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу у разі:

- прибуття вантажу у пошкодженому вагоні (контейнері), а також у вагоні (контейнері) з пошкодженими пломбами відправника або пломбами попутних станцій;

- прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Привалами;

-. прибуття швидкопсувного вантажу з порушенням граничного терміну його перевезення або з порушенням температурного режиму перевезення в рефрижераторних вагонах (контейнерах);

- прибуття вантажу, який був завантажений залізницею;

- видачі з місць загального користування вантажів, вивантажених залізницею;

- прибуття вантажів у вагонах навалом і насипом за вимогою одержувача у розмірах передбачених Правилами.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 Статуту передбачено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з правилами іншому підприємству.

Згідно ст. 113 Статуту за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. Поряд із відшкодуванням збитків у разі втрати вантажу залізниця відшкодовує стягнуту за цей вантаж провізну плату, якщо вона не включається у вартість втраченого вантажу (ст. 114 Статуту).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, за накладною № 48641898 позивачем було передано відповідачеві вантаж, який останній зобов'язався доставити вантажоодержувачу.

З наявного в матеріалах справи акту № 450003/38 від 09.03.2018 вбачається (останній був складений Нижньодніпровськ-Вузол Придніровської залізниці), за яким в результаті комісійного зважування вагон № 67355420 в статичному режимі, у присутності ДСЗ Клюева, APB Плітченко, представників ВП Верлатого, ВОХР Гордєя на справних вагонних 150 т. вагах було виявлено: вага брутто - 81 350, 00 кг, тара (за документом) - 22 200, 00 кг, вага нетто - 59 150, 00 кг, що менше ваги вказаної в документах на 8 950, 00 кг. Даним актом також зафіксовано наступне: в технічному відношенні вагон справний; вагон цільнометалевий; течі вантажу немає; при повторному зважуванні вага вагону підтвердилася; вантаж якого бракує, в вагоні вміститися зміг би.

Так, даний акт підписано ДСЗ Клюєвим, АРВ Плітченком та ДСЕМ Чугай, які фактично зафіксували факт неналежного виконання відповідачем його обов'язків стосовно перевезення та зберігання вантажу до моменту його видачі одержувачеві.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач за вказаною вище накладною не забезпечив збереження вантажу під час його перевезення, наслідком чого й стало те, що вагон № 67355420 прибув з недостачею вантажу, про що був складений комерційний акт № 450003/38 від 09.03.2018.

Крім того, в розділі Є даного акту зазначено, що на станції призначення різниці під час перевірки вантажу не виявлено, про що зроблена відмітка до номера акту /5.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, враховуючи п. 131 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, претензії, що виникли з приводу перевезення вантажів, правомірно заявляються залізниці призначення вантажу.

Згідно з ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Пунктом 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

Відсутність хоча б одного із вищеперелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована, як правопорушення.

Так, судом першої інстанції правомірно було встановлено, що невиконання відповідачем визначених законодавством зобов'язань в частині збереження перевезеного вантажу, вказаного у залізничній накладній № 48641898 від 06.03.2018, призвело до втрати частини вантажу, внаслідок чого позивачу були завдані збитки у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу, що є складом порушення господарського зобов'язання.

З огляду на викладене, колегія судців не приймає як належне твердження скаржника, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не було враховано відсутність складу збитків.

Крім того, колегія судців не приймає як належне твердження скаржника, що жодних доказів на підтвердження сплати вартості вугілля, яке було прийнято залізницею до перевезення, та є предметом договору №48641898 позивачем суду не надано та матеріали даної справи не містять, як безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішення.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що позивач не є стороною у правовідносинах з поставки спірного вугілля - власником, постачальником чи покупцем. Так, у відповідності до накладної №48641898, відповідно до розділів 7 та 20 власником вантажу є ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», поставка здійснюється у власність ПАТ «ДТЕК Західенерго». Тому вартість вантажу, що був відвантажений у вагоні №67355420 по накладній №48641898 була визначена у відповідності з довідкою власника, ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», на підставі якої позивач склав довідку відправника про вартість вантажу, що, узгоджується зі ст. 115 Статуту залізниць України.

Згідно зі ст. 115 Статуту вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Згідно з п. 27 Правил видачі вантажу, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, із акту № 450003/38 від 09.03.2018 та накладної № 48641898 від 06.03.2018, вбачається, що вантаж, а саме вугілля марки Г 0-100 у вагоні № 67355420 знаходилось у вологому стані, а відтак, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивачем невірно зазначено відсоток норми природної втрати вантажу - 1 %, оскільки згідно з п. 27 Правил видачі вантажу, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 до вантажів зданих у вологому стані відсоток норми природної втрати та граничного розходження визначення маси становить - 2 % маси, зазначеної в перевізних документах як сума нетто.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, сума норми природної втрати та граничного розходження від маси вантажу у вагоні № 67355420 складає 1 362, 00 кг ( 68 100, 00 кг * 2%).

Так, кількість фактичної недостачі у вагоні № 67355420 становить 7588, 00 кг (7, 588 тонн), яка розраховується відповідно: 8 950, 00 кг (недостача зазначена в комерційному акті - 1362, 00 кг (сума норми природної втрати).

Також суд зазначає, що вартість 1 тонни вантажу у вагоні № 67355420 по накладній № 48641898, відповідно до наявної в матеріалах справи довідки становить 2 710,00 грн.

Отже, враховуючи викладене вище, сума втраченого відповідачем вантажу, з урахуванням суми природної втрати у вагоні № 67355420 складає 20 563, 48 грн (7,588 тонн (фактична нестача) * 2 710, 00 грн. (вартість однієї тони)).

Щодо твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не застосував правову позиція викладену в постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №910/23138/16, колегія суддів погоджується з твердженням позивача викладеним в відзиві на апеляційну скаргу, що апелянт помилково посилається на справу Верховного Суду № 910/23138/1, оскільки у цій справі до залізниці звернувся саме покупець, тобто власник вантажу, по-друге, судами було встановлено, що ПАТ Українська залізниця» не стало правонаступником Державного підприємства «Донецька залізниця». Підставою звернення до суду ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» є переуступний напис, зроблений на залізничних накладних, тобто справа №910/23138/16 не є тотожною даній справі.

З огляду на викладе, колегія судців погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз'яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. З ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України. Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2018 року у справі №910/9655/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/9655/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. З ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді М.Г. Чорногуз

О.М. Коротун