ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2019 р. Справа№ 910/5906/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Смірнової Л.Г.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Братель О.Г., адвокат, довіреність №007.1Др-135-1218 від 22.12.2018;

від відповідача - Бернацька О.В., адвокат, довіреність №14-30 від 18.01.2019,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 у справі №910/5906/18 (суддя Васильченко Т.В., повний текст складено - 31.10.2018) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» до публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання частково недійсним пункту договору.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання частково недійсним пункту договору.

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при укладенні договору купівлі-продажу природного газу №17-204-Н від 12.04.2017 сторони не могли передбачити реального настання правових наслідків, які обумовлені абзацами 3, 6, 7, 8 пункту 6.1 договору, а тому в цій частині пункт договору має бути визнаний судом недійсним, як такий, що протирічить вимогам чинного законодавства.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 у справі №910/5906/18 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут», суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані умови договору купівлі-продажу природного газу №17-204-Н від 12.04.2017, передбачені пунктом 6.1 договору, не суперечать вимогам чинного законодавства, а твердження позивача з цього приводу є необґрунтованими та недоведеними у встановленому законом порядку.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення винесено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. За доводами скаржника, оспорюваний в частині пункт 6.1 договору було укладено проти волі позивача та під тиском тяжких обставин, що змусило товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» підписати договір на вкрай невигідних умовах. Підписуючи договір, позивач не міг передбачити реального настання правових наслідків, обумовлених оспорюваним пунктом договору. Тому, на думку апелянта, вказані обставини є підставою для визнання недійсності в частині п. 6.1 договору.

В ході здійснення апеляційного провадження товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» заявлено до суду клопотання про зупинення провадження у справі №910/5906/18 до набрання законної сили рішенням у справі №826/9959/18. За твердженнями скаржника дана справа є пов'язаною зі справою №826/9959/18, яка розглядається Окружним адміністративним судом міста Києва, оскільки, при її розгляді буде вирішено питання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 №853, яка має суттєве значення для розгляду даної справи, та у свою чергу рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/9959/18 суттєво впливає на рішення в даній справі.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання, дійшла висновку про залишення його без розгляду, з огляду на наступне.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2018 у справі №910/5906/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 у справі №910/5906/18 та призначено справу до розгляду.

Також, вказаною ухвалою учасникам справи встановлено строк для подання відзивів, заперечень на апеляційну скаргу та інших заяв/клопотань протягом 15 днів з моменту отримання ухвали.

Зазначена ухвала була отримана позивачем 27.12.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 187).

Отже, останній день строку для подання позивачем відзивів, заперечень на апеляційну скаргу та інших заяв/клопотань, спливає - 11.01.2019.

У встановлений ухвалою від 17.12.2018 строк позивач не скористався своїм правом на подання відповідного клопотання про зупинення провадження у справі.

Разом з тим, клопотання про зупинення провадження у справі позивач надіслав до апеляційного суду лише 22.01.2019, тобто після спливу призначеного судом строку.

Згідно ч. 1 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 вказаної статті).

В свою чергу, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч.2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України).

Заявником клопотання відповідної заяви про продовження строку для подання клопотання до закінчення цього строку подано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Звернувшись до апеляційного господарського суду з клопотанням про зупинення провадження у справі, апелянт після встановленого строку також заявив клопотання, яким просить визнати причину пропуску строку поважною (про поновлення), оскільки повноважний представник товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» (адвокат Васільєв В.О.) з 31.12.2018 по 18.01.2019 знаходився на лікарняному з переломом правої руки, у зв'язку з чим неможливо було підготувати і підписати клопотання. Тому, просить визнати причину пропуску строку для подання клопотання поважною.

Колегія суддів дійшла висновку про залишення вказаного клопотання без задоволення, з огляду на наступне.

Перш за все слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 119 ГПК України поновлено може бути строк встановлений законом, тоді як строк, встановлений судом може бути продовжений (ч. 2 ст. 119 ГПК України). У даному випадку строк на подачу клопотання встановлено судом. Про продовження даного строку заявник не заявив до закінчення встановленого судом строку, як то передбачено ч. 2. ст. 119 ГПК України.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, аналогічне клопотання про зупинення провадження у справі заявлялося позивачем у суді першої інстанції, в задоволенні якого судом було відмовлено.

Отже, апелянт міг подати клопотання про зупинення провадження у справі разом з апеляційною скаргою, розуміючи необхідність такого подання. Тим більше, не погоджуючись з відмовою у задоволенні клопотання про зупинення судом першої інстанції, скаржник у тексті апеляційної скарги наводить відповідні доводи.

Крім того, керівництво товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» не було позбавлене можливості знайти іншого представника задля своєчасного подання клопотання, з огляду на встановлення в ухвалі суду строку.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про поновлення пропущеного строку для подання клопотання про зупинення провадження у даній справі, у зв'язку з його необґрунтованістю та недостатністю причин за яких строк було пропущено.

А відтак, клопотання товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» про зупинення провадження у справі апеляційним господарським судом залишається без розгляду.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» (покупець) 12.04.2017 укладено договір купівлі-продажу природного газу №17-204-Н, відповідно до п. 1.1 якого, в редакції протоколу розбіжностей, продавець зобов'язується передати покупцеві у 2017 році природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити його на умовах цього, договору.

Пунктом 1.2 договору природний газ, що передається за цим договором, використовується покупцем виключно для постачання побутовим споживачам.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця купівлі-продажу природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ, крім фактично переданого природного газу, визначеного абзацом третім цього пункту, здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Остаточний розрахунок з оплати вартості придбаного природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводиться за процедурою, визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. №20 (Офіційний вісник України, 2005 р., №2, ст. 88) і має бути здійснений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. У разі, якщо продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк.

Вартість фактично переданого природного газу, яка підлягає сплаті грошовими коштами за процедурою, передбаченою абзацом третім цього пункту, визначається на підставі актів звіряння розрахунків (в тому числі, коригуючих актів) за відповідний місяць, підписаних покупцем та розпорядником коштів місцевого бюджету, оригінали яких надаються покупцем продавцеві до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу.

У разі не надання покупцем продавцеві до 25 числа (включно) передбачених в абзаці четвертому цього пункту актів звіряння розрахунків за відповідний місяць, остаточний розрахунок за весь фактично переданий у відповідному місяці купівлі-продажу природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Покупець зберігає за собою право надати акт звіряння розрахунків, передбачений в абзаці четвертому цього пункту до закінчення 90 (дев'яностого) дня, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем в якому була здійснена купівля-продаж природного газу. При цьому, у випадку, якщо покупець надасть продавцеві, передбачений абзацом четвертим цього пункту, акт звіряння пізніше 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу але до закінчення 90 днів, що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу, то розрахунок за придбаний покупцем газ, в частині суми зазначеної в такому акті звіряння, буде здійснюватись в порядку, передбаченому абзацом третім цього пункту але з такими особливостями. З дати надання продавцеві покупцем зазначеного вище акту звіряння, припиняється нарахування продавцем неустойки, 3% річних, а також інфляційних збитків на суму, зазначену в такому акті звіряння, на період з дати надання акту звіряння продавцеві і до закінчення 90 днів що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. Остаточний розрахунок за придбаний покупцем природний газ в частині, що підлягає оплаті за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. №20 (Офіційний вісник України, 2005 p., №2, ст. 88), має бути здійснений до закінчення 90 (дев'яностого) дня, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем в якому була здійснена купівля-продаж природного газу, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк.

Покупець може ініціювати проведення розрахунку за придбаний природний газ за процедурою передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. №20 і після спливу 90 денного строку, передбаченого абзацом 3 цього пункту.

Сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. №20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк.

Пунктом 6.2 договору визначено, що оплата за природний газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП.

У разі невиконання покупцем п. 6.1 договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день його прострочення (п. 7.2 Договору).

Договір підписаний сторонами з протоколом розбіжностей, яким було узгоджено спірні умови договору, а саме: п.п. 1.1, 2.1, 5.1, 5.2, 11.1 та прийнято їх в редакції продавця.

На думку позивача, абзаци 3, 6, 7, 8 п. 6.1 договору не відповідають нормам діючого законодавства у зв'язку з чим, просить суд визнати їх недійними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у даній справі, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Наявність укладеного між позивачем та відповідачем договору та факт його виконання, свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти договір, і що їхній зовнішній вираз волі (волевиявлення) відповідав внутрішній волі.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, договір купівлі-продажу природного газу укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» та публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Положеннями абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу природного газу №17-204-Н від 12.04.2017, укладено між сторонами на підставі примірного договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори (ч. 2 ст. 179 Господарського кодексу України).

Примірний договір - це договір, який рекомендується органом управління суб'єктам господарювання для використання його положень при укладанні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, сторони, укладаючи договір купівлі-продажу природного газу, в тому числі і в частині спірних умов, за взаємною згодою визначили його умови на власний розсуд, з урахуванням примірного договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, що не протирічить вимогам чинного законодавства.

Крім цього, місцевим господарським судом встановлено, що товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» в повному обсязі виконано умови договору та оплачено весь обсяг поставленого відповідачем газу, тобто позивачем здійснено ряд дій, які свідчать про схвалення спірного договору, а відповідно і прийняття на себе зобов'язання щодо порядку та умов проведення розрахунків та відповідальність за невиконання або неналежне виконання цих умов договору.

З твердженнями апелянта, положення абз. 3, 6, 7, 8 п. 6.1 договору купівлі-продажу природного газу №17-204-Н від 12.04.2017 суперечать Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20, Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженому Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Міністерства фінансів України №493/688 від 03.08.2015 року та Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженому постановою Кабінету міністрів України №256 від 04.03.2002 року.

Також, скаржник зазначає, що оспорюваний в частині пункт 6.1 договору було укладено проти волі позивача та під тиском тяжких обставин, що змусило товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» підписати договір на вкрай невигідних умовах. Підписуючи договір, позивач не міг передбачити реального настання правових наслідків, обумовлених оспорюваним пунктом договору, що є, на думку апелянта, підставою для визнання його недійсним.

Щодо зазначених доводів скаржника, колегія суддів зазначає наступне.

Сторони, укладаючи договір купівлі-продажу природного газу №17-204-Н від 12.04.2017, знали про правові наслідки його укладення та розуміли можливість настання таких наслідків. А відтак, вказаний договір, в тому числі і у частині, в якій позивач просить визнати його недійсним, відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зазначеним у ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України.

За змістом ч.1 ст.233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 Цивільного кодексу України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що жодна з норм вказаних нормативних актів, які регулюють алгоритм розрахунків, не обмежує права сторін на укладення договорів купівлі-продажу природного газу з доповненням на власний розсуд їх змісту, зокрема, в частині встановлення остаточних строків розрахунку і врегулювання відповідальності сторін за неналежне виконання умов договору купівлі-продажу природного газу і встановлення остаточного строку розрахунків жодним чином не змінює алгоритм розрахунків, який затверджений державними органами.

Отже, апелянтом не доведено, що оспорюваний в частині пункт 6.1 договору було укладено проти волі позивача та під тиском тяжких обставин, а твердження, що підписуючи договір, позивач не міг передбачити реального настання правових наслідків, обумовлених оспорюваним пунктом договору не є достатньою підставою для визнання правочину у частині недійсним, а відтак вказані доводи відхиляються апеляційним господарським судом.

Доводи апелянта про необґрунтованість відхилення судом першої інстанції клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення пов'язаної з нею справи №826/9959/18, що розглядається в Окружному адміністративному суді міста Києва, підставою для скасування оскаржуваного рішення бути не можуть з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи подане клопотання, заявник посилався на те, що дана справа є пов'язаною зі справою №826/9959/18, яка розглядається Окружним адміністративним судом міста Києва, оскільки, при її розгляді буде вирішено питання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 №853, яка має суттєве значення для розгляду даної справи, та у свою чергу рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/9959/18 суттєво впливає на рішення в даній справі.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для зупинення провадження у даній справі, з огляду на наступне.

За приписами пункту 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Зупинення провадження у справі, здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у справі, тобто закінчення строку визначається вказівкою на подію. Крім того, перелік підстав відкладення розгляду справи не є вичерпним, а зупинити провадження у справі господарський суд може лише з підстав, установлених законом.

Господарський суд повинен зупинити провадження у справі за наявності інформації про розгляд іншої справи, незалежно від заяв учасників судового процесу. Така інформація підтверджується тільки судовими документами: ухвалами, рішеннями, постановами судів, позовними заявами, скаргами.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясовувати як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом та чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи. Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог.

Як вірно встановив суд першої інстанції, в матеріалах справи міститься достатньо доказів, що дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом даної справи.

А відтак, з огляду на недоведеність позивачем об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення Окружним адміністративним судом м. Києва справи №826/9959/18 та задля уникнення затягування строків розгляду справи, місцевим господарським судом було правомірно відмовлено у заявленому позивачем клопотання про зупинення провадження у даній справі.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

За таких обставин, апелянтом не наведено обґрунтованість та достатність обставин, з якими закон пов'язує недійсність оспорюваних умов договору купівлі-продажу природного газу №17-204-Н від 12.04.2017 в частині визнання недійсними положень абз. 3, 6, 7, 8 п. 6.1.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» до публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання частково недійсним пункту договору, а наведені доводи за апеляційною скаргою підлягають залишенню без задоволення, у зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю у встановленому законом порядку.

З урахуванням усіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладається на її заявника (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 у справі №910/5906/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 04.02.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

Л.Г. Смірнова