ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" січня 2019 р. Справа№ 910/7213/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Руденко М.А.
суддів: Дідиченко М.А.
Пономаренка Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Ігнатюк Г.В.
за участю представників сторін:
від позивача: Ковтун Т.О. (довіреність №14 від 05.12.2018),
від відповідача: Велика М.О. (довіреність №24 від 10.01.2019).
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1
на рішення господарського суду міста Києва від 24.09.2018
у справі №910/7213/18 (суддя Ковтун С.А.)
за позовом комунального підприємства Київський метрополітен
до військової частини НОМЕР_1
про стягнення 20 281,41 грн.,-
В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року позивач - комунальне підприємство Київський метрополітен (далі-позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з військової частини НОМЕР_1 (далі-відповідач) 20 281,41 грн, з яких: 18 848,76 грн боргу, 1 273,99 грн пені, 158,66 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем за укладеним договором №08-УНД-10 від 30.12.2010 не виконані належним чином свої зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати вартості корисного використання тунелю метрополітену.
Рішенням господарського суду міста Києва від 24.09.2018 року у справі №910/7213/18 позов задоволено повністю.
Мотивуючи судове рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідач отримав послуги з корисного використання тунелю метрополітену на підставі договору №08-УНД-10 від 30.12.2010, проте надані послуги не сплатив в повному обсязі, заборгованість по орендній платі за період з листопада 2017 року по травень 2018 року складає 18 848,76 грн. Оскільки відповідач не виконав грошове зобов`язання щодо своєчасної оплати вартості корисного використання тунелю метрополітену, суд першої інстанції на підставі ст.ст. 611, 625 Цивільного кодексу України та п.5.2 договору №08-УНД-10 від 30.12.2010 стягнув також три відсотки річних в сумі 158,66 грн та пеню в сумі 1 273,99 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції від 24.09.2018, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 24.09.2018 у справі №910/7213/18 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права позбавив його права на подання відзиву на позовну заяву, права на подання доказів та права на судовий захист. Скаржник не заперечуючи факт укладення з позивачем 30.12.2010 договору №08-УНД-10 щодо відшкодування вартості корисного використання тунелю та тунельних споруд загальною довжиною 1 900 погонних метрів, та використання ним тунелю, зазначає, що військова частина А 0799 є складовою Збройних Сил України та фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, а тому зобов`язання, які виникають при укладанні правочинів з даною установою підлягають відповідній реєстрації та обліку Державним казначейством України. За твердженням скаржника, оскільки договір укладений між сторонами без реєстрації у Державному казначействі України, тому виконання грошових зобов`язань відповідачем виконуються лише на підстав судових рішень.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 06.11.2018, справу №927/288/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: Руденко М. А. - головуюча суддя; судді: Дідиченко М. А., Пономаренко Є. Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення господарського суду міста Києва від 24.09.2018 у справі №910/7213/18 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
20.11.2018 на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018, скаржником було подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, з доказами сплати судового збору у розмірі 2 643,00 грн.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 відкрито апеляційне провадження та призначено справу №910/7213/18 до розгляду на 24.01.2019.
В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити.
Представник позивача у судовому засіданні, заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступного.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 30.12.2010 між сторонами був укладений договір №08-УНД-10 (далі-Договір), відповідно до умов якого відповідач зобов`язується відшкодувати позивачу вартість корисного використання тунелю метрополітену загальною довжиною 1 900 погонних метрів, відповідно до проектно-конструкторської документації та договору на право прокладання кабельних мереж.
Відповідно до п. 2.1 Договору відповідач зобов`язується сплачувати позивачу відшкодування вартості корисного використання тунелю та тунельних споруд загальною довжиною 1900 погонних метрів у розмірі 1,40 грн (в тому числі ПДВ - 0,23 грн.) за 1 погонний метр прокладеного кабелю, що складає 2 660,00 грн у місяць згідно протоколу узгодження договірної ціни (додаток №1) до даного Договору, у термін не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим, на поточний рахунок позивача. Розмір відшкодування вартості корисного використання тунелю за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць.
Даний Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2011. У випадку, якщо жодна зі сторін за один місяць до строку закінчення дії цього договору не заявить письмово про бажання припинити дію договору, то договір вважається автоматично продовжений на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах (п.3.1 Договору).
Оскільки жодна із сторін даного Договору письмово за один місяць не заявляла про бажання припинити дію Договору, строк його дії щорічно автоматично продовжувався на кожний наступний календарний рік.
Доказів протилежного сторонами не надано суду.
Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості КП «Київський метрополітен» зазначив, що виконав зобов`язання за Договором з надання у користування відповідачу тунелю та тунельних споруд загальною довжиною 1 900 погонних метрів. Натомість, відповідач в порушення умов Договору, зобов`язання щодо відшкодування вартості корисного використання тунелю за період з листопада 2017 року по травень 2018 року виконав неналежним чином, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 18 848,76 грн.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за період з листопада 2017 року по травень 2018 року в сумі 18 848,76 грн. підтверджений належними доказами та відповідачем не спростований. У зв`язку з порушенням зобов`язання щодо сплати основного боргу на підставі вимог ст.625 ЦК України задоволено позовні вимоги про стягнення 158, 66 грн. 3 відсотків річних та пеню в сумі 1 273, 99 грн. відповідно до п.5.2 договору.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.
У відповідності до ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном (ч. 1 ст. 403 ЦК України).
Частиною 1 статті 404 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.
Як встановлено вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач виконав свої зобов`язання за Договором та надав відповідачу у користування тунель та тунельні споруди для прокладення кабелю зв`язку. Факт користуванням тунелем та тунельними спорудами для прокладення кабелю зв`язку у спірний період відповідачем не заперечується.
Відповідно до частин 1, 2 та 7 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Дана норма кореспондується зі ст.525, 526 Цивільного кодексу України.
В силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Відповідачем відповідно до вимог ст. ст.76, 77 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування наявності вказаної вище заборгованості.
При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про те, що відсутня реєстрації Договору у Державній казначейській службі України, яка унеможливлює виконання відповідачем свого зобов`язання з відшкодування вартості корисного використання тунелю та тунельних споруд, оскільки вказані обставини не впливають на договірні зобов`язання відповідача, зокрема в частині своєчасної оплати.
Крім того, ч.2 ст.218 Господарського кодексу України встановлено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення від відповідальності.
Європейський суд з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (від 18.10.2005) та у справі "Бакалов проти України" (від 30.11.2004) вказав, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є виправданням бездіяльності.
Окрім того, у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 р. у справі №11/446 зазначено, що на підставі частини другої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 р., - відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Отже, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення відповідача (органу, уповноваженому державою здійснювати від її імені повноваження в цих правовідносинах) від відповідальності за порушення зобов`язання зі сплати заборгованості за виконані позивачем підрядні роботи.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).
Таким чином, оскільки факт наявності боргу у відповідача перед позивачем в сумі 18 848,76 грн належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, колегією суддів визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відносно позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 158,66 грн за період з 11.11.2017 по 22.05.2018, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині з огляду на наступне.
Як передбачено вимогами ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частина 1 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила ст. 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.
З огляду на вищезазначені правові норми боржник не звільняється від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Враховуючи встановлене вище прострочення відповідачем грошового зобов`язання, приписи вказаних правових норм та перевіривши розрахунок (а.с.12 т.1), з останнього судом першої інстанції правомірно стягнуто 3% річних у розмірі 158,66 грн.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 1 273,99 грн за період з 11.11.2017 по 22.05.2018, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині, виходячи з наступного.
Відповідно до п.1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно п.1 ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Пунктом 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Частиною 2 ст.551 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Одним із правових наслідків порушення зобов`язання, згідно ст.611 Цивільного кодексу України є сплата боржником неустойки.
Відповідальність у вигляді пені за несвоєчасну сплату відшкодувань за договором сторонами погоджена згідно з п.5.2 Договору, відповідно до умов якого у випадку прострочення сплати платежів за цим Договором відповідач сплачує пеню у розмірі 0,5 % від суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.
Пунктом 6 ст.231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.
Аналізуючи вищевказане та перевіривши розрахунок пені (а.с.12 т.1), колегія суддів визнає його обґрунтованим та арифметично вірним, а тому судом першої інстанції правомірно присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 1 273,99 грн.
Доводи скаржника з приводу порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегією суддів відхиляються виходячи з наступного.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права скаржник зазначає, що внаслідок не отримання копії позовної заяви з доданими до неї документами його позбавлено права на подання відзиву на позовну заяву, на подання доказів та відповідно права на судовий захист.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 164 ГПК України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів.
Відповідно до ч. 1 ст. 172 ГПК України позивач, особа, яка звертається з позовом в інтересах іншої особи, зобов`язані до подання позовної заяви надіслати учасникам справи її копії та копії доданих до неї документів листом з описом вкладення.
За змістом Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009, про прийняття до пересилання реєстрованого поштового відправлення (в тому числі листа) відправникові з додержанням вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» видається розрахунковий документ, що підтверджує надання такої послуги (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).
Належним доказом направлення копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідачеві є бланк опису вкладень, який згідно з п. 61 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009, заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові.
З долученого позивачем до позовної заяви опису вкладення у цінний лист з відбитком календарного штемпелю підприємства поштового зв`язку за 31.05.2018 та фіскального чеку №3825 від 31.05.2018 вбачається, що позивачем було направлено на фактичну адресу відповідача (03049, м.Київ, вул.Фучика, 5-а) копію позовної заяви з додатками (а.с.8-9 т.1).
Таким чином, позивач звертаючись до господарського суду з даним позовом було дотримано вимоги п.1 ч.1 ст.164 та ч.1 ст.174 ГПК України. За таких обстави судом першої інстанції правомірно винесено ухвалу від 10.07.2018 про відкриття провадження у справі.
Також, колегія суддів звертає увагу, що починаючи з 25.06.2018 відповідачу було достеменно відомо про розгляд справи за позовом комунального підприємства Київський метрополітен до військової частини НОМЕР_1 про стягнення 20 281,41 грн, що підтверджується як ухвалою суду від 08.06.2018 так і рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення зазначеної ухвали суду (а.с.1,2,4 т.1).
Проте, відповідач не скористався своїм процесуальним правом, зокрема, на ознайомлення з матеріали справи, з моменту отримання ухвали суду від 08.06.2018 до прийняття оскаржуваного судового рішення 24.09.2018.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доводи скаржника з приводу порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Також, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції і доводи скаржника з приводу неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, оскаржуване рішення суду першої інстанції, яким задоволено позовні вимоги у повному обсязі, відповідає законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Судові витрати (судовий збір) на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,
П О С Т А Н О В И В :
1. Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення господарського суду міста Києва від 24.09.2018 у справі №910/7213/18 залишити без задоволення.
2. Рішення господарського суду міста Києва від 24.09.2018 у справі №910/7213/18 залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на військову частину НОМЕР_1 .
4. Матеріали справи №910/7213/18 повернути до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 29.01.2019.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко