Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2019 р. м. Рівне Справа № 918/725/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Церковної Н.Ф., при секретарі судового засідання Оліфер С.М., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр транспортної логістики" ПАТ "Укрзалізниця" до Державного підприємства "Володимирецьке лісове господарство" про стягнення в сумі 382 268 грн. 97 коп.,

за участі представників сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився.

Відповідно до частини 14 статті 8, статті 222 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) при розгляді судової справи здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

Для архівного зберігання оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер LD7097.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2017 року Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі - Залізниця) в особі філії "Центр транспортної логістики" ПАТ "Укрзалізниця" (далі - Філія) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Державного підприємства "Володимирецьке лісове господарство" (далі - Підприємство) про стягнення 382 268 грн. 97 коп., з яких: 366 126 грн. 41 коп. - заборгованості за укладеним між сторонами договором про надання послуг з перевезення вантажів у власних напіввагонах, та 16 142 грн. 56 коп. пені.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі укладеного між сторонами 25 грудня 2012 року договору про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних напіввагонах Залізниця в особі Філії надала Підприємству послуги з перевезення вантажу, однак останнє вартість вказаних послуг у розмірі 70 107 грн. 00 коп. за серпень 2016 не оплатило.

Крім того, Залізниця просила суд стягнути з відповідача суму додаткових зборів за маневрову роботу, пов'язану з затримкою вагонів на прикордонних станціях, за зберігання вантажів у вагонах через затримку вагонів на прикордонних станціях, за надання інформації про вантажні роботи, за зважування вантажів при затримці на прикордонних станціях, плату за користування вагонами, яка виникла через затримку вагонів на прикордонних станціях, та провізну плату у загальному розмірі 296 019 грн. 41 коп. за перевезення, які здійснювалися у травні 2016 року. Матеріально-правовою підставою визначено статті 509, 525, 530, 615, 625, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 193, 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 18 жовтня 2017 року (суддя Марач В.В.) позовну заяву Залізниці в особі Філії від 5 жовтня 2017 року прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 918/725/17 (згідно положень ГПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та призначено її до розгляду.

6 листопада 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання Підприємства від 31 жовтня 2017 року № 1506 (т. 1, а.с. 147), до якого було долучено заяву відповідача про застосування строків позовної давності до пред'явлених Залізницею вимог. У вказаній заяві Підприємство просило суд застосувати встановлений частиною 5 статті 315 ГК України та статтею 137 Статуту залізниць України шестимісячний строк позовної давності до вищенаведених вимог позивача та відмовити у задоволення його позову на цій підставі.

Крім того, 6 листопада 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду також надійшов відзив Підприємства від 31 жовтня 2017 року № 1508 на позовну заяву (т. 1, а.с. 217-221), в якому останнє просило суд відмовити у задоволенні позову Залізниці з огляду, зокрема, на те, що на момент здійснення перевезення лісопродукції у вагонах № № 67874974, 67385658, 68403658, 66707175, 32263410, 66751231 на особовому рахунку Підприємства знаходилась сума коштів у розмірі 152 285 грн. 17 коп., якої у повній мірі вистачало на оплату замовлених послуг по перевезенню даними вагонами. Проте, спірна заборгованість виникла через здійснення позивачем списання коштів з даного рахунку в обхід передбаченого законодавством порядку, зокрема "Правил розрахунків за перевезення вантажів", затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року № 644, пунктом 2.10 яких передбачено, що у разі недосягнення домовленості, усі спірні питання з розрахунків за перевезення вантажів і додаткових послуг вирішуються в претензійно - позовному порядку. Оскільки заборгованість в сумі 70 107 грн. 00 коп. виникла не з вини відповідача, а стала наслідком неправомірних дій самого позивача, Підприємство зазначило про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з останнього нарахованої Залізницею суми коштів у розмірі 70 107 грн. 00 коп.

Разом з тим відповідач також зазначив, що ініціатором здійснення огляду (переогляду) залізничних вагонів, відправником яких було Підприємство, виступав орган ДФС, а тому немає і підстав для задоволення позову в частині стягнення суми коштів в розмірі 109 475 грн. 98 коп. саме з відповідача. У той же час кошти в даному випадку, на думку Підприємства, мають стягуватись з органу ДФС, на підставі рішення якого здійснювався такий огляд (переогляд).

Крім того, за надання послуг перевезення лісопродукції у вагонах № № 67874974, 67385658, 68403658, 66707175, 32263410, 66751231, відповідачу нараховано плату в сумі 70 107 грн. 00 коп., після оплати якої на рахунку Підприємства повинні були залишитись кошти у розмірі 82 178 грн. 17 коп., та які повинні були зарахуватись на оплату наступних, замовлених відповідачем як замовником згідно укладеного між сторонами договору, послуг перевезення. Відтак, сума коштів у розмірі 186 543 грн. 43 коп., на думку відповідача, також є необґрунтованою.

Слід зазначити, що 14 листопада 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли заперечення позивача на подану Підприємством заяву про застосування строків позовної давності (т. 1, а.с. 228), в якій останній вказував на те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню скорочені строки позовної давності, які передбачені у відносинах з перевезення вантажів (що встановлений частиною 5 статті 315 ГК України), так як спір виник не щодо договору перевезення, а через несплату відповідачем заборгованості за договором від 25 грудня 2012 року № 2122/1136-2012 у редакції додаткової угоди від 1 грудня 2015 року № 4.

Водночас 28 листопада 2017 року від позивача надійшли письмові пояснення (т. 2, а.с. 2-5), в яких останній вказав, що постановою Київського апеляційного господарського суду у справі № 910/20643/16 залишено без змін рішення першої інстанції від 14 вересня 2017 року у цій справі, яким встановлено, зокрема, що незалежно від рішень правоохоронних та митних органів щодо вини Підприємства, якщо перешкода з перевезення вантажу виникла з причин, які не залежать від перевізника, перевізнику повинні бути сплачені додаткові провізні платежі та витрати, які понесені ним у зв'язку з перешкодою.

Залізницею правомірно списано з особового рахунку Підприємства за договором від 25 грудня 2012 року № 2122/1136-2012 у редакції додаткової угоди від 1 грудня 2015 року № 4 вартість додаткових зборів, пов'язаних з перевезенням вантажів, включених до перевізних документів та встановлених Збірником тарифів, нарахованих за зупинення вагонів №№ 96396387, 96290382, 96393376, 68750884, 68702067, 68816487, 68834572, 67898031, 60427580, 64439318, 90900739, 96391545, 66230418 не з вини перевізника по станції Ходорів та Вадул-Сирет Львівської залізниці у розмірі 270 751 грн. 15 коп. (з урахуванням коригування).

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору, послуги, за які Залізницею нараховано додаткові збори внаслідок затримки вагонів з причин, які не залежать від перевізника, не потребують додаткового замовлення.

Разом з тим Підприємство зобов'язане оплатити вартість операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю саме на підставі частини 2 статті 218 Митного кодексу України, яка є спеціальною по відношенню до норм статті 338 цього кодексу.

Крім того, у постанові Вищого господарського суду України від 26 липня 2017 у вищенаведеній справі встановлено, що умови договору, а саме пункт 2.3.3, згідно з яким замовник має право визначати розмір попередньої оплати та періодичність її внесення, виходячи із очікуваного обсягу перевезень, вагонообігу та замовлених послуг, на підставі узгоджених цін відповідно до умов цього договору; пункт 3.1, підпункт 3.4.1, згідно якого загальна ціна договору складається із суми наданих послуг, пов'язаних з організацією перевезень вантажів, вартість яких визначається сторонами в Протоколі погодження договірної ціни, який є невід'ємною частиною договору (додаток № 2 до договору); пункт 1 додатку № 2 до договору, яким передбачено, що вартість (ціна) послуг з організації перевезення вантажів замовника згідно з наданими заявками по кожному вагону включає в себе, зокрема, вартість додаткових зборів, пов'язаних з перевезенням вантажів, включених до перевізних документів та встановлених Збірником тарифів; підпункт 3.4.8, яким передбачено, що остаточна звірка розрахунків з замовником здійснюється після звірки розрахунків з регіональними філіями Залізниці; підпункт 3.4.9 договору, яким встановлено, що наявність підписаного акту наданих послуг не позбавляє виконавця права здійснити донарахування не врахованої плати за надані послуги за минулі періоди встановлюють право виконавця (Залізниці) на одержання плати за додаткові провізні платежів і витрати, в тому числі витрати, пов'язані з перевезенням вантажу, не передбачені тарифами, які застосовуються і зумовлені причинами, які не залежать від перевізника.

Також позивач зазначив, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 18 квітня 2017 року у справі № 910/22697/16, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 3 жовтня 2017 року, встановлено, що із актів загальної форми вбачається, що у зв'язку з затримкою митницею ДФС України спірних вагонів і виникнення необхідності проведення залізницею операцій, необхідних для здійснення митного огляду, відповідачем було донараховано додаткові збори та платежі за простій вагонів, за зберігання вантажів, маневрові роботи, повідомлення) та надано правову оцінку умовам договору про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних напіввагонах щодо порядку списання та відображення коштів на особовому рахунку замовника та порядку складання звітної документації.

Відповідно до пункту 2.2.3 укладеного між сторонами договору, обов'язком замовника є здійснення розрахунків за замовлені замовником послуги в порядку передоплати.

Замовник самостійно визначає розмір попередньої оплати та періодичність її внесення, виходячи з очікуваного обсягу перевезень, вагонообігу та замовлених послуг (пункт .2.3.3 договору).

У вартість (ціну) послуг з організації перевезення вантажів замовника згідно з наданими заявками по кожному вагону включає в себе, в тому числі, тариф за перевезення вантажу у межах України, встановлений Збірником тарифів, (пункт 1 додатку 2 до договору).

Відтак, враховуючи, що судом визнано правомірність списання коштів з особового рахунку замовника в рахунок погашення вартості додаткових зборів, доводи Підприємства про виникнення у нього спірної заборгованості по сплаті тарифу за перевезення лісопродукції у власних напіввагонах з вини Залізниці, на думку позивача, є безпідставними.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 8 грудня 2017 року у справі № 918/725/17, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12 лютого 2018 року у даній справі, у задоволенні позовних вимог Залізниці відмовлено.

Водночас постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського від 19 жовтня 2018 року рішення Господарського суду Рівненської області від 8 грудня 2017 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12 лютого 2018 року у справі № 918/725/17 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Протоколом автоматичного розподілу судових справ між суддями від 14 листопада 2018 року справу № 918/725/17 передано для розгляду судді Церковній Н.Ф.

Слід зазначити, що 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147VІІІ, чинної з 15 грудня 2017 року, передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, ухвалами суду від 14 листопада 2018 року справу № 918/725/17 було прийнято до свого провадження суддею Церковною Н.Ф., вирішено розглядати вказану справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 11 грудня 2018 року.

7 грудня 2018 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Підприємства на позовну заяву від 4 грудня 2018 року № 1011 (т. 2, а.с. 228-236), в якому останнє заперечило проти задоволення вимог Залізниці з огляду на те, що згідно імперативних законодавчих приписів з правом звернутися до суду про відшкодування матеріальної відповідальності на підставі актів загальної форми може лише перевізник, а не експедитор, що свідчить про необґрунтованість вимог позивача. Крім того, відповідач у вказаному відзиві також зазначив, що даний позов був поданий Залізницею в особі Філії з пропущенням встановленого законодавством однорічного строку позовної давності.

Також 11 грудня 2018 року на електронну адресу суду надійшла заява позивача (т. 2, а.с. 242-243), в якій останній просив суд визнати поважними причини пропуску Залізницею строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом, розглянути цей позов по суті та захистити таким чином порушене право позивача.

В обгрунтування цієї заяви позивач посилався на те, що Господарським судом міста Києва розглядалась справа № 910/20643/16 за позовом Підприємства до Залізниці в особі Філії про стягнення 270 751 грн. 15 коп. неправомірно нарахованої та відображеної на особовому рахунку заборгованості, тобто між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав. Тобто предмет спору у вказаній справі стосувався права Залізниці відображати на особовому рахунку замовника нараховані додаткові збори. Рішенням Господарського суду міста Києва від 14 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13 листопада 2017 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 січня 2018 року, у задоволенні позову Підприємства було відмовлено та встановлено право Залізниці на одержання плати за додаткові збори по договору № 2122/1136-2012. На думку Залізниці, сума стягнення коштів у розмірі 270 751 грн. 15 коп. у справі № 910/20643/16 є однією зі складових суми стягнення заборгованості, що є предметом позовних вимог у справі № 918/725/17 за позовом Залізниці в особі Філії до Підприємства про стягнення 382 268 грн. 97 коп. Відтак, причиною, що унеможливила подання Залізницею позову з додержанням строку позовної давності, на думку позивача, стало те, що подання Залізницею позовної заяви про стягнення з Підприємства 382 268 грн. 97 коп. призвело б до подання позову з тих самих підстав, тими самими сторонами та з тим самим предметом, у зв'язку з чим даний позов на підставі пункту 2 статті 81 ГПК України (в редакції на момент подання) підлягав би залишенню без розгляду.

У судовому засіданні 11 грудня 2018 року оголошувалася перерва до 27 грудня 2018 року.

Ухвалою суду від 27 грудня 2018 року підготовче провадження у справі № 918/725/17 було закрито та призначено її до розгляду по суті в судовому засіданні на 22 січня 2019 року.

У судове засідання 22 січня 2019 року сторони явку своїх повноважних представників не забезпечили, проте надіслали клопотання про розгляд справи без їх участі на підставі наявних у матеріалах справи документів.

Приймаючи до уваги, що неявна уповноважених представників сторін не перешкоджає розгляду цієї справи та вирішенню спору по суті, за висновками суду справа може бути розглянута за наявними у ній документами без участі представників сторін.

При цьому, суд звертає увагу, що застосовуючи відповідно до частини 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 7 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 8 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

У той же час повторне відкладення розгляду справи може призвести до виходу за межі встановлених чинним ГПК України строків розгляду господарських спорів, зокрема, строків розгляду справи по суті, та порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим суд вважає, що всі необхідні докази для вирішення спору по суті залучено до матеріалів справи, а явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалась.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкладення розгляду справи на іншу дату та можливість її розгляду по суті у призначеному судовому засіданні.

Суд також зазначає, що відповідно до частини 4 статті 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина 5 вказаної статті).

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів оригіналам цих документів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до умов укладеного між Підприємством (замовник) та Залізницею (виконавець) договору від 25 грудня 2012 року № 2122/1136-2012 про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних напіввагонах (далі - Договір), у редакції додаткової угоди від 1 грудня 2015 року № 4 до цього правочину, виконавець зобов'язався за плату і за рахунок замовника виконати або організувати виконання визначених цим Договором послуг, пов'язаних з організацією внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів на власних напіввагонах (пункт 1.1. Договору).

Додатком від 1 грудня 2015 року № 1 до додаткової угоди № 4 сторони погодили перелік додаткових послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів до Договору від 25 грудня 2012 року № 2122/1136-2012.

Додатком від 1 грудня 2015 року № 2 до Додаткової угоди № 4 сторони затвердили протокол погодження договірної ціни до Договору від 25 грудня 2012 року № 2122/1136-2012.

Відповідно до підпункту 2.2.5 пункту 2.2 Договору замовник зобов'язаний здійснювати попередню оплату за послуги, пов'язані з організацією перевезень вантажів, що замовлені замовником, шляхом перерахування коштів у сумах, що відповідають обсягу замовлених послуг (з урахуванням режиму роботи банківських установ, але не менше ніж середньодобове нарахування протягом 3 діб, що склалося за поточний місяць) на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання виконавця № 8905 у ТВБВ № 10026/01 філії - Головного управління по м. Києву та Київської області AT "Ощадбанк", МФО 322669, код за ЄДРПОУ № 40123465 та забезпечувати своєчасне надходження коштів на зазначений рахунок виконавця.

Підпунктом 2.2.7 пункту 2.2 Договору сторони передбачили обов'язок замовника проводити оплату за надані послуги, пов'язані з організацією перевезень вантажів, та інші додаткові послуги, пов'язані з перевезеннями вантажів, які замовлені замовником, відповідно до розділу 3 Договору.

У відповідності до підпункту 3.4.1 пункту 3.4 Договору загальна ціна цього правочину визначається сторонами у протоколі погодження договірної ціни, який є невід'ємною частиною цього Договору (додаток № 2 Договору).

Згідно з підпунктом 3.4.5 пункту 3.4 Договору виконавець відображає в особовому рахунку використання замовником коштів для оплати послуг, пов'язаних з організацією перевезень вантажів, що замовлені замовником, та щодобово протягом періоду надання послуг надає замовнику в електронному вигляді переліки перевізних документів.

Виконавець надає замовнику не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним, акти наданих послуг та виписки з особового рахунку за звітний місяць. В акті наданих послуг відображається вартість: послуг з перевезення по кожній регіональній філії Залізниці окремо, вагонної складової плати (тарифу), плати за користування вагонами за межами України, пені, ПДВ. Виписки з особового рахунку відображають облік коштів, перерахованих замовником на виконання цього Договору, та коштів, витрачених замовником на послуги з організації перевезень вантажів, наданих виконавцем. При цьому у виписці відображаються дати утворення та розміри заборгованості, пеня. Податкові накладні та розрахунки коригувань до податкових накладних надаються замовнику в електронному вигляді з дотриманням вимог щодо реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН) у порядку, встановленому законодавством. Замовник зобов'язаний зареєструвати розрахунки коригувань до податкових накладних, які зменшують суму компенсації вартості послуг, що складені і надіслані виконавцем у порядку встановленому Податковим кодексом України, в ЄРПН. Виконавець зобов'язується скласти та надіслати в електронному вигляді розрахунки коригування до податкових накладних не пізніше ніж за 5 днів до закінчення терміну їх реєстрації в ЄРПН, встановленому Податковим кодексом України. Акти наданих послуг та виписки з особового рахунку оформлюються сторонами щомісяця, не пізніше останнього дня звітного місяця. Замовник протягом 5 робочих днів з дня отримання акту наданих послуг зобов'язаний надіслати виконавцю підписаний акт наданих послуг або підписати акт наданих послуг із зауваженнями. У випадку підписання акту наданих послуг із зауваженнями між замовником та виконавцем здійснюється перевірка наданих послуг та за результатами перевірки проводиться коригування, яке відображається в наступних актах. У випадку, якщо одна із сторін не підписала акт наданих послуг протягом 15 днів з дня їх складання без письмового обґрунтування, акт наданих послуг вважається затвердженим обома сторонами (пункт 3.4.6 та пункт 3.4.7. Договору).

Згідно з пунктом 9.1 Договору останній набирає чинності з дати підписання та діє до 31 грудня 2016 року, а в частині проведення розрахунків за надані послуги, пов'язані з перевезенням вантажів - до повного здійснення розрахунків.

Відповідно до статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Статтею 9 цього ж Кодексу передбачено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Відповідно до статті 306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Відносини, пов'язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 307 ГК України встановлено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про залізничний транспорт" визначено, що залізничний транспорт - виробничо-технологічний комплекс підприємств залізничного транспорту, призначений для забезпечення потреб суспільного виробництва і населення країни в перевезеннях у внутрішньому і міжнародному сполученнях та надання інших транспортних послуг усім споживачам без обмежень за ознаками форми власності та видів діяльності тощо; а залізниця - відокремлений підрозділ публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, утвореного відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", який здійснює перевезення пасажирів та вантажів у визначеному регіоні залізничної мережі.

Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 року № 457 (із змінами та доповненнями), встановлено, що залізничний транспорт загального користування є однією з базових галузей економіки України, що забезпечує її внутрішні та зовнішні транспортно-економічні зв'язки і потреби населення у перевезеннях. Основною організаційною ланкою на залізничному транспорті є залізниця. Статут залізниць України визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту. Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під'їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (пункти 1, 2, 3 розділу I Статуту).

Тобто всіма наведеними нормами стверджується, що основним видом діяльності Залізниці, як залізничного транспорту, є здійснення перевезення пасажирів та вантажів у визначеному регіоні залізничної мережі.

Окремо слід відмітити, що п. 3.1, п/п.1 п.3.2 Положення про Філію, затвердженого рішенням правління ПАТ "Укрзалізниця" від 9 березня 2017 року (протокол № Ц-57/18 Ком.т.), встановлено, що метою та предметом діяльності Філії є задоволення потреб держави та юридичних і фізичних осіб в безпечних якісних залізничних перевезеннях та надання послуг з перевезення вантажів.

Відтак, договір про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних напівввагонах від 25 грудня 2012 року № 2122/1136-2012 у редакції Додаткової угоди від 1 грудня 2015 року № 4 за своєю правовою природою є саме договором перевезення, і, відповідно, має регулюватися, зокрема, нормами Закону про перевезення.

Крім того, суд зазначає, що підтвердженням того, що між сторонами виникли правовідносини по перевезенню є складання перевізних документів - транспортних накладних, в яких, зокрема, як перевізника, зазначено станції відправлення Залізниці.

Також суд зауважує, що послуги, вартість яких просить стягнути позивач, є похідними від перевезення вантажу, і надані позивачем саме у зв'язку зі здійсненням ним перевезення за замовленням відповідача.

Так, за доводами позивача, що підтверджується матеріалами справи, на виконання умов Договору останнім надано відповідачу в травні 2016 року послуги з перевезення у власних вагонах вантажу "деревина паливна" та "колоди із сосни" відповідно до накладних № № 540955, 540963, 540971, 540989, 541151, 541169, 541177, 544205, 544247, 544262, 544270, 544809, 540948. Даний вантаж відправлявся зі станції Антонівка, Рафаловка, Львівської залізниці призначенням на станцію Дорнешти ЧФР.

На шляху прямування до станції призначення на вимогу митних органів України були затримані вагони №№ 96396387, 96290382, 96393376, 68750884, 68702067, 68816487, 68824572, 67898031, 60427580, 64439318, 90900739 та вагони № 96391545, № 66230418 для огляду товарів. На підставі заявок митних органів вказані вагони були затримані з метою проведення митного контролю, про що складені акти загальної форми. Причиною затримки митними органами цих вагонів є саме товари лісопродукції ("деревина паливна" та "колоди із сосни"), що в них перевозилися. Після проведення митного огляду, що спричинило затримку вагонів, останні відправлено за маршрутом слідування. Зазначені дії митних органів призвели до нарахування додаткових зборів.

Так, за затримку вагонів Львівською залізницею нараховано додаткові збори в розмірі 270 751 грн. 15 коп. за маневрову роботу пов'язану з затримкою вагонів на прикордонних станціях, за зберігання вантажів у вагонах через затримку вагонів на прикордонних станціях, за надання інформації про вантажні роботи, за зважування вантажів при затримці на прикордонних станціях, плату за користування вагонами, яка виникла через затримку вагонів на прикордонних станціях, та провізну плату за маршрутом Антонівка-Ходорів-Скнилів-Вадул-Сірет (експ.) Львівської залізниці.

Затримка вказаних вагонів на прикордонних станціях і перевірка митними органами вантажу спричинило здійснення Залізницею певних дій та стало підставою для нарахування додаткових зборів за маневрову роботу, зберігання вантажу у вагонах, плати за користування вагонами, повідомлення, у розмірі 270 751 грн. 15 коп., що були списані з особового рахунку Підприємства 29 серпня 2016 року.

В результаті проведення перевірки, виправлено неточності з нарахуваннями, та здійснено коригування на суму 8 990 грн. 00 коп. по накладних № 541151 та № 541177.

Відповідно, сума додаткових зборів за дане перевезення з урахуванням коригування становить 261 761 грн. 15 коп. Так, сума боргу Підприємства перед позивачем за дане перевезення з урахуванням кредитового сальдо відповідача та проведених коригувань, склала 109 475 грн. 98 коп.

Згідно зі статтею 908 ЦК України, положення якої кореспондуються з нормами статті 307 ГК України, умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до пункту 4 Статуту залізниць України перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення.

УМЗВС, яка набула чинності для України з 5 червня 1992 року (у редакції, чинній на час виникнення вищенаведених правовідносин) встановлює єдині правові норми договору перевезення вантажу у прямому міжнародному залізничному сполученні та у прямому міжнародному залізнично-паромному сполученні (параграф 1 статті 3).

Згідно з параграфом 6 статті 28 УМЗВС якщо перешкода у перевезенні вантажу або його видачі виникла з причин, не залежних від перевізника, перевізнику мають бути оплачені додаткові перевізні платежі та витрати, понесені ним у зв'язку з перешкодою, а також неустойки, якщо вони передбачені національним законодавством.

Перевізнику має бути відшкодовано всі витрати, пов'язані з перевезенням вантажу, не передбачені тарифами, що застосовуються, і зумовлені причинами, не залежними від перевізника. Відшкодування додаткових витрат здійснюється в порядку, передбаченому статтею 31 "Сплата провізних платежів і неустойок" (стаття 32 УМЗВС).

За змістом статті 31 УМЗВС якщо угодою між учасниками перевезення не передбачено інше, сплата провізних платежів є обов'язком: 1) відправника - перевізникам, які беруть участь у перевезенні вантажу, крім перевізника, який видає вантаж, за здійснюване ними перевезення; 2) отримувача - перевізнику, який видає вантаж, за здійснюване ним перевезення. Щодо неустойок діє такий же порядок. Провізні платежі та неустойки сплачуються перевізнику в порядку, передбаченому національним законодавством держави, в якій проводиться оплата (параграфи 1, 5).

Враховуючи положення цієї міжнародної угоди, яка регулює відносини залізниці з іншими учасниками перевезень вантажу у міжнародному сполученні та яка відповідно до статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" є частиною національного законодавства і застосовується у порядку, передбаченому для норм національного законодавства, перевізнику відшкодовуються всі витрати, пов'язані із перевезенням вантажу і не передбачені тарифами, що застосовуються, якщо перешкода у перевезенні вантажу виникла із незалежних від нього причин.

Разом із тим відповідно до статті 218 МК України, якою урегульовано здійснення митного контролю саме на залізничному транспорті, зокрема за змістом частини 2 цієї норми розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

Оскільки права та обов'язки сторін виникають не лише з умов укладеного ними договору, а й на підставі норм, установлених законодавством, які регулюють взаємовідносини у певних випадках, суд дійшов висновку щодо наявності обов'язку Підприємства, як власника товару, оплатити перевізнику операції, здійснені під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від того, що під час здійснення такого контролю факту незаконного переміщення товару встановлено не було.

Відтак, викладені у відзиві на позовну заяву відповідача доводи про те, що Договором про надання послуг додаткові послуги не передбачалися, тому у відповідача відсутній обов'язок їх оплачувати, а також твердження про зупинку вказаних вагонів з ініціативи органів ДФС України, а не з вини Підприємства, спростовуються наведеними нормами чинного законодавства та умовами Договору про надання послуг (пункт 2.2.7).

Відповідно до пункту 3.4.6 Договору про надання послуг виконавець надає замовнику не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним, акти наданих послуг та виписки з особового рахунку за звітний місяць. В акті наданих послуг відображається вартість: послуг з перевезення по кожній регіональній філії Залізниці окремо, вагонної складової плати (тарифу), плати за користування вагонами за межами України, пені, ПДВ; пунктом 3.4.7 передбачено, що акти наданих послуг та виписки з особового рахунку оформлюються сторонами щомісяця, не пізніше останнього дня звітного місяця. Замовник протягом 5 робочих днів з дня отримання акта наданих послуг зобов'язаний надіслати виконавцю підписаний акт наданих послуг або підписати акт наданих послуг із зауваженнями. У випадку підписання акта наданих послуг із зауваженнями між замовником і виконавцем здійснюється перевірка наданих послуг та за результатами перевірки проводиться коригування, яке відображається в наступних актах; згідно з пунктом 3.4.9 наявність підписаного акта наданих послуг не позбавляє виконавця права здійснити донарахування не врахованої плати за надані послуги за минулі періоди.

У той же час, суд зазначає наступне.

31 травня 2016 року між Підприємством та Залізницею підписано акт наданих послуг № 5 за період із 1 по 31 травня 2016 року, за змістом якого послуги по організації перевезення вантажів відповідно до умов Договору про надання послуг надані в повному обсязі на загальну суму 630 185 грн. 20 грн. Будь-яких заперечень при підписанні цього акта сторони не висловили.

Залізниця у листі від 19 серпня 2016 року № ЦТЛ-10/2332 повідомила Підприємство про коригування платежів за перевезення у травні 2016 року та віднесення на рахунок позивача додаткових зборів і платежів на загальну суму 270 751 грн. 15 коп., пов'язаних із затримкою вагонів для здійснення митного контролю.

31 серпня 2016 року між сторонами підписано коригування № 8 до акта наданих послуг від 31 травня 2016 року № 5 за період із 1 по 31 травня 2016 року, за змістом якого у зв'язку з уточненням наданих послуг по організації перевезення вантажів, які було надано у травні 2016 року за умовами Договору про надання послуг, вартість наданих послуг з ПДВ становить 270 751 грн. 15 коп., тобто вартість наданих послуг за травень 2016 року збільшилася на суму 270 751 грн. 15 коп. Цей акт підписано сторонами без зауважень.

Вказані обставини були встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 14 вересня 2017 року у справі № 910/20643/16 за позовом Підприємства до Залізниці про стягнення 270 751 грн. 15 коп., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13 листопада 2017 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 січня 2018 року.

Згідно частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Слід також зазначити, що за змістом Правил розрахунків за перевезення вантажів належні Залізниці платежі за надання додаткових послуг можуть стягуватися залізницею після їх узгодження з вантажовласником.

Отже, Залізниця не має права списувати спірні суми у випадку, якщо платник має заперечення чи зауваження, про що повідомив письмово при підписанні первинних документів.

Разом з тим Господарським судом міста Києва в рамках розгляду справи № 910/20643/16 було встановлено, що Підприємством жодних заперечень щодо обсягу наданих послуг або вартості додатково нарахованих зборів і платежів заявлено не було; коригування від 31 серпня 2016 року № 8 до акта наданих послуг на загальну суму 270 751 грн. 15 коп. підписано Підприємством без зауважень чи заперечень.

За таких обставин, Залізниця за відсутності заперечень Підприємства мала право списати з особового рахунку відповідача суми додаткових зборів і платежів, пов'язаних із затримкою вагонів для здійснення митного контролю.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 січня 2018 року у справі № 910/20643/16.

Відтак, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленої Залізницею до стягнення з Підприємства суми грошових коштів у розмірі 109 475 грн. 98 коп.

Разом з тим, на виконання умов Договору позивачем надано відповідачу в травні 2016 року послуги з перевезення у власних вагонах № 66184219 та № 68704667 вантажу "деревина паливна" відповідно до накладних № 550889 та № 550939, зі станції Рафаловка Львівської залізниці призначенням на станцію Батево (МАВ).

На шляху прямування на станціях Батьова, Чоп, Мукачево Львівської залізниці вагони затримано з причини: "поглибленого митного огляду", про що складено акти загальної форми. Після огляду вантажу митницею складено протоколи про порушення митних правил, в зв'язку з чим, вагони відправлено на станцію Мукачево Львівської залізниці для зберігання затриманого вантажу та подальшого вивільнення вагону і передачі його власнику.

За затримку вагонів Львівською залізницею нараховано додаткові збори в розмірі 186 543 грн. 43 коп. за маневрову роботу, пов'язану з затримкою вагонів на прикордонних станціях, за зберігання вантажів у вагонах через затримку вагонів на прикордонних станціях, за надання інформації про вантажні роботи, за зважування вантажів при затримці на прикордонних станціях, плату за користування вагонами, яка виникла через затримку вагонів на прикордонних станціях, та провізну плату за маршрутом Батьово-Чоп-Мукачево Львівської залізниці. Відповідно, сума додаткових зборів за дане перевезення з урахуванням всіх коригувань склала 186 543 грн. 43 коп., яка є підтвердженою матеріалами справи.

Також у серпні 2016 року здійснювалося перевезення у власних вагонах № № 67874974, 67385658, 68403658, 66707175, 32263410 вантажу "дрова всяких порід дерев" відповідно до накладних № № 508226, 508234, 508242, 508259, 508267, зі станції Рафаловка Львівської залізниці призначенням на станцію Вадул-Сирет ЧФР, та у вагоні № 66751231 з вантажем "піловник всяких порід дерев" відповідно до накладної № 38245288, зі станції Рафаловка Львівської залізниці призначенням на станцію Одеса-Порт. Так, сума, яку нараховано за дану організацію перевезення вантажів, склала 70 107 грн. 00 коп., яка також є підтвердженою матеріалами справи.

Відтак, при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог Залізниці про стягнення з Підприємства вказаних сум в розмірі 186 543 грн. 43 коп. та 70 107 грн. 00 коп.

Водночас, заперечення відповідача проти вказаних вимог Залізниці, викладені у відзиві на позовну заяву, також не приймаються судом до уваги, оскільки такі заперечення ґрунтуються на неправомірності списання з особового рахунку відповідача суми додаткових зборів і платежів, пов'язаних із затримкою вагонів для здійснення митного контролю у розмірі 270 751 грн. 15 коп. (з урахуванням вищенаведених коригувань), правомірність якого була встановлена судом та підтверджена рішенням Господарського суду міста Києва від 14 вересня 2017 року у справі № 910/20643/16 за позовом Підприємства до Залізниці про стягнення 270 751 грн. 15 коп., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13 листопада 2017 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 січня 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що з метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією від 27 лютого 2017 року № ЦТЛ-22/96 з вимогою сплатити заборгованість та пеню, які залишені відповідачем без задоволення.

При вирішенні вказаного спору та правовій кваліфікації спірних правовідносин між сторонами суд виходив з наступного.

У статті 526 ЦК України зазначається, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 4 Митного кодексу України (далі - МК України) митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку. Митні формальності - сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.

Згідно з частиною 2 статті 218 МК України, розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

Частинами 1, 2 статті 325 МК України визначено, що за письмовою заявою власника товарів або уповноваженої ним особи та з дозволу органу доходів і зборів можуть здійснюватися навантаження, вивантаження, перевантаження, усунення пошкоджень упаковки, розпакування, упакування, перепакування, зважування та визначення інших істотних характеристик товарів, що перебувають під митним контролем, взяття проб та зразків таких товарів, зміна ідентифікаційних знаків чи маркування на цих товарах або їх упаковці, транспортних засобах комерційного призначення, а також заміна транспортного засобу комерційного призначення. Зазначені операції здійснюються за рахунок власника товарів, що переміщуються через митний кордон України, або уповноваженої ним особи. У разі відмови у наданні дозволу на здійснення зазначених операцій орган доходів і зборів зобов'язаний невідкладно письмово повідомити особу, яка звернулася із заявою про надання такого дозволу, про причини і підстави відмови. У встановлених цим Кодексом випадках органи доходів і зборів з власної ініціативи або з ініціативи правоохоронних органів мають право у письмовій формі вимагати від осіб, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України, проведення операцій, передбачених частиною першою цієї статті. У такому разі витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються органом, з ініціативи якого вони проводилися. Якщо в результаті проведення таких операцій виявлено порушення законодавства України, витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються власником товарів, транспортних засобів комерційного призначення або уповноваженими ними особами.

Відповідно до частини 5 статті 338 МК України, крім випадків, зазначених у частинах другій - четвертій цієї статті, огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення може проводитися за наявності достатніх підстав вважати, що переміщення цих товарів, транспортних засобів через митний кордон України здійснюється поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю, у тому числі в разі отримання відповідної офіційної інформації від правоохоронних органів. Вичерпний перелік відповідних підстав визначається Кабінетом Міністрів України. З метою проведення огляду (переогляду) товарів посадові особи органів доходів і зборів самостійно вживають заходів, передбачених цим Кодексом, на всій митній території України, включаючи зупинення транспортних засобів для проведення їх огляду (переогляду), в межах контрольованого прикордонного району та прикордонної смуги. Такий огляд (переогляд) проводиться за рахунок органу, з ініціативи або на підставі інформації якого прийнято рішення про його проведення. Якщо в результаті проведення огляду (переогляду) виявлено факт незаконного переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, витрати, пов'язані з проведенням огляду (переогляду), відшкодовуються власником зазначених товарів, транспортних засобів або уповноваженою ним особою.

Так, з аналізу вказаних положень МК України вбачається, що статті 325, 338 МК України, включені у глави 47 "Організація митного контролю" та 48 "Зони митного контролю" відповідно, які містять загальні принципи та норми проходження процедури митного контролюю та здійснення огляду (переогляду) транспортних засобів комерційного призначення, тоді як стаття 218 МК України включена у главу 32 "Митні формальності на залізничному транспорті", яка містить спеціальні норми проведення митних процедур саме на залізничному транспорті та підлягає застосуванню в даному випадку до спірних правовідносин сторін, як спеціальна норма права.

Згідно із статтею 119 Статуту залізниць України за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць (стаття 129 Статуту залізниць України).

Відповідно до статті 28 § 6, статті 32 § 1 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення якщо перешкода до перевезення вантажу чи його видачі виникла з причин, незалежних від перевізника, перевізнику повинні бути сплачені додаткові провізні платежі і витрати, понесені ним у зв'язку з перешкодами, а також неустойки, якщо вони передбачені національним законодавством. Перевізнику повинні бути відшкодовані всі витрати, пов'язані з перевезенням вантажу, не передбачені застосованими тарифами і викликані причинами, які не залежать від перевізника.

З огляду на викладене та системний аналіз змісту положень статей Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, статей 218, 338 МК України, статей 119, 121 Статуту залізниць, пунктів 2, 3, 8, 10 - 13, 15, 16 Правил користування вагонами, пунктів 8, 9 Правил зберігання вантажів, суд дійшов висновку про те, що вартість проведених Залізницею робіт, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, має в будь-якому випадку оплачуватися вантажовласниками (вантажовідправниками) незалежно від того, чи виявлено митницею факт незаконного переміщення товару під час здійснення митного контролю.

Згідно з пунктом 3 Правил користування вагонами та контейнерами, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 року № 113, облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46 (додаток 1), Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к (додаток 11), які складаються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45 (додаток 2), Пам'яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к (додаток 8), Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами (додаток 12), Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а (додаток 3), Актів загальної форми ГУ-23 (додаток 6). За договором між вантажовласником і залізницею всі ці документи можуть оформлятися і надаватися в електронному вигляді. Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

Пунктом 4 (абз. 20) вищезазначених Правил користування вагонів та контейнерів визначено, що плата за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу нараховується за Відомостями плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу (додаток 10), які оформляються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів. Відомості плати за користування вагонами, контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, Пам'ятки про подавання/забирання вагонів, Пам'ятки про видачу/приймання контейнерів, Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами оформляються в електронному або паперовому вигляді. На вимогу вантажовласника йому надається копія Пам'ятки про подавання/забирання вагонів, Пам'ятки про видачу/приймання контейнерів.

При цьому, за змістом пункту 1.8 розділу ІІІ "Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги та Коефіцієнтів, що застосовуються до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги", затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26 березня 2009 року № 317 (далі - "Збірник тарифів") за маневрову роботу, що виконується локомотивом залізниці не одночасно з подачею або забиранням вагонів на вимогу власника під'їзної колії, вантажовласника або порту, яка оформлена пам'яткою про подавання/забирання вагонів (форми ГУ-45), із зазначенням у ній часу, протягом якого виконувалась маневрова робота, нараховується збір у розмірі 292,6 грн. за кожні півгодини роботи локомотива, рахуючи неповні півгодини за повні.

Пунктом 9 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року № 644, визначено, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки. Факт затримки вантажу засвідчується актом загальної форми.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема згідно актів загальної форми нараховані додаткові збори за маневрову роботу пов'язану з затримкою вагонів на прикордонних станціях, за зберігання вантажів у вагонах через затримку вагонів на прикордонних станціях, за надання інформації про вантажні роботи, за зважування вантажів при затримці на прикордонних станціях, плату за користування вагонами, яка виникла через затримку вагонів на прикордонних станціях, та провізну плату, на загальну суму 366 125 грн. 41 коп., яка є обґрунтованою та підтвердженою належними доказами.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 16 142 грн. 56 коп. пені, судом враховується наступне.

За умовами пункту 4.3 Договору, у разі виникнення заборгованості за надані послуги з організації перевезення вантажів Замовник сплачує пеню в розмірі однієї облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми боргу за кожний день прострочення платежу до моменту повного погашення заборгованості, але не більше шести місяців від дня виникнення заборгованості.

Згідно частини 2 статті 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (стаття 230 ГК України).

Оскільки розмір вказаної штрафної санкції, нарахованої Залізницею, відповідає вищезазначеним приписам законодавства та положенням Договору, а також є арифметично вірним, тому позовна вимога про стягнення з відповідача 16 142 грн. 56 коп. пені також є обґрунтованою.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 366 126 грн. 41 коп. заборгованості та 16 142 грн. 56 коп. пені ґрунтуються на умовах укладеного між сторонами Договору та положеннях закону.

У той же час, як було зазначено вище, відповідач у відзиві на позовну заяву від 4 грудня 2018 року № 1011 просив суд застосувати строки позовної давності до пред'явлених Залізницею вимог.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частино першою статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до частини п'ятої статті 315 ГК України та статті 137 Статуту залізниць для позовів перевізника до вантажоодержувача чи вантажовідправника, що випливають з перевезення, встановлено шестимісячну позовну давність.

Разом з тим статтею 926 ЦК України та частиною 6 статті 315 ГК України встановлено, що позовна давність, порядок пред'явлення позовів у спорах, пов'язаних з перевезеннями у закордонному або міждержавному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Враховуючи вимоги Закону України "Про приєднання України до Протоколу від 3 червня 1999 року, що стосується змін Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ) від 9 травня 1980 року" та те, що Україна приєдналася 5 червня 1992 року до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 1 листопада 1951 року, при вирішенні спорів, пов'язаних з перевезенням вантажів у міжнародному залізничному сполученні, необхідно враховувати приписи Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення та Конвенції про міжнародні залізничні перевезення.

Суд констатує, що у період виникнення спірних відносин Угода про міжнародне вантажне сполучення були викладена в редакції зі змінами від 6 червня 2014 року (дата набрання сили для України - 1 липня 2015 року) та в редакції зі змінами від 16 жовтня 2015 року (дата набрання сили для України - 1 липня 2016 року).

Відповідно до статті 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (в редакції зі змінами від 6 червня 2014 року, дата набрання сили для України - 1 липня 2015 року) претензії та позови відправника або одержувача до залізниць по договору перевезення, а також вимоги та позови залізниць до відправників та одержувачів про сплату провізних платежів, штрафів та про відшкодування шкоди можуть бути заявлені протягом 9 місяців.

У статті 48 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (в редакції зі змінами від 16 жовтня 2015 року, дата набрання чинності для України - 1 липня 2016 року), якою врегульовано позовну давність, не міститься положень про строки позовної давності на подання залізницею позовів до вантажовідправників.

Відповідно до § 1 та § 2 статті 48 Єдиних правил до договору про міжнародні залізничні перевезення вантажів (додаток B до Конвенції про міжнародні залізничні перевезення від 9 травня 1980 року) строк давності позовів, які ґрунтуються на договорі перевезення, закінчується через один рік. Строк давності починається: а) стосовно відшкодування повної втрати вантажу - з тридцятого дня після закінчення строку доставки; b) стосовно відшкодування часткової втрати, пошкодження або прострочення доставки - з дня видачі вантажу; c) у решті випадків - з дня, коли можуть бути пред'явлені позови. День, зазначений як початок відліку строку давності, ніколи не включається до строку.

Враховуючи зазначені норми, суд зазначає, що до спірних правовідносин, зокрема відносин, пов'язаних з перевезенням вантажу у міжнародному сполученні, положення національного законодавства, зокрема, частини 5 статті 315 ГК України та пункту 137 Статуту залізниць України, які встановлюють шестимісячний строк позовної давності, застосуванню не підлягають.

Така правова позиція узгоджується із позицією, викладеною в постанові Верховного Суду у складі суддів об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 липня 2018 року у справі № 906/429/17.

З огляду на викладене суд зазначає, що до спірних правовідносин, що виникли між сторонами у справі, які пов'язані з перевезенням вантажу відповідача у міжнародному сполученні, має застосовуватися однорічна позовна давність за правилами § 1 та § 2 статті 48 Єдиних правил до договору про міжнародні залізничні перевезення вантажів (додаток B до Конвенції про міжнародні залізничні перевезення від 9 травня 1980 року).

Разом з тим, перебіг позовної давності за вимогами Залізниці про стягнення збору за зберігання вантажу та додаткових нарахувань починається від дня настання події, що стала підставою для подання позову. Зазначений висновок узгоджується із позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 у справі № 904/5743/16.

Як встановлено судом, позивачем, зокрема, на підставі настання певних подій складено акти загальної форми ГУ-23: від 18 травня 2016 року № 162 (т. 1, а.с. 114), від 20 травня 2016 року № 182 (т. 1, а.с. 116), від 20 травня 2016 року № 175 (т. 1, а.с. 114), від 20 травня 2016 року № 1395 (т. 1, а.с. 115), від 20 травня 2016 року № 1398 (т. 1, а.с. 115), від 20 травня 2016 року № 1436 (т. 1, а.с. 113), від 24 травня 2016 року № 10978 (т. 1, а.с. 38-39), від 28 травня 2016 року № 1478 (т. 1, а.с. 118), від 28 травня 2016 року № 210 (т. 1, а.с. 119), від 28 травня 2016 року № 211 (т. 1, а.с. 123), від 28 травня 2016 року № 212 (т. 1, а.с. 126), від 28 травня 2016 року № 213 (т. 1, а.с. 121), від 28 травня 2016 року № 214 (т. 1, а.с. 131), від 28 травня 2016 року № 215 (т. 1, а.с. 127), від 28 травня 2016 року № 216 (т. 1, а.с. 130), від 28 травня 2016 року № 217 (т. 1, а.с. 133), від 28 травня 2016 року № 218 (т. 1, а.с. 136), від 28 травня 2016 року № 219 (т. 1, а.с. 139), від 28 травня 2016 року № 220 (т. 1, а.с. 138), від 1 червня 2016 року № 1522 (т. 1, а.с. 113), від 4 червня 2016 року № 752 (т. 1, а.с. 129), від 4 червня 2016 року № 753 (т. 1, а.с. 127), від 4 червня 2016 року № 755 (т. 1, а.с. 122), від 5 червня 2016 року № 765 (т. 1, а.с. 120), від 7 червня 2016 року № 784 (т. 1, а.с. 124, 125), від 7 червня 2016 року № 785 (т. 1, а.с. 137, 140), від 7 червня 2016 року № 792 (т. 1, а.с. 127, 129, 132, 134, 135, ), від 7 червня 2016 року № 795 (т. 1, а.с. 120), від 10 червня 2016 року № 419 (т. 1, а.с. 58-59), від 10 червня 2016 року № 4595 (т. 1, а.с. 60-61), від 29 червня 2016 року № 565 (т. 1, а.с. 39), від 30 червня 2016 року № 119 (т. 1, а.с. 62-63), від 30 червня 2016 року № 4612 (т. 1, а.с. 41-42), від 14 липня 2016 року № 127 (т. 1, а.с. 64-65), від 19 липня 2016 року № 133 (т. 1, а.с. 45-46), від 27 липня 2016 року № 145 (т. 1, а.с. 43-44), від 27 липня 2016 року № 4616 (т. 1, а.с. 47-48), від 28 липня 2016 року № 12 (т. 1, а.с. 49), від 28 липня 2016 року № 16 (т. 1, а.с. 50).

Суд констатує, що затримка вагонів на станції призначення є єдиною подією, яка фіксується як порушення одноразово, та, водночас триває певний проміжок часу, і щодо якої як єдиної події й розпочинається перебіг позовної давності. При настанні події, що є підставою для подання позову, складається акт загальної форми (форми ГУ-23) та в якому вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

Відтак, зважаючи вищезазначені положення, суд дійшов висновку про те, що перебіг строку позовної давності до пред'явлених Залізницею вимог розпочався від відповідних дат складення вищезазначених актів загальної форми про закінчення затримки вагонів (якими, зокрема, передбачено нарахування додаткової плати за простій вагона, зберігання вантажу, маневрову роботу тощо), та сплив через один рік, відповідно: по акту від 18 травня 2016 року № 162 - 18 травня 2017 року, по акту від 20 травня 2016 року № 182 - 20 травня 2017 року, по акту від 20 травня 2016 року № 175 - 20 травня 2017 року, по акту від 20 травня 2016 року № 1395 - 20 травня 2017 року, по акту від 20 травня 2016 року № 1398 - 20 травня 2017 року, по акту від 20 травня 2016 року № 1436 - 20 травня 2017 року, по акту від 24 травня 2016 року № 10978 - 24 травня 2017 року, по акту від 28 травня 2016 року № 1478 - 28 травня 2017 року, по акту від 28 травня 2016 року № 210 - 28 травня 2017 року, по акту від 28 травня 2016 року № 211 - 28 травня 2017 року, по акту від 28 травня 2016 року № 212 - 28 травня 2017 року, по акту від 28 травня 2016 року № 213 - 28 травня 2017 року, по акту від 28 травня 2016 року № 214 - 28 травня 2017 року, по акту від 28 травня 2016 року № 215 - 28 травня 2017 року, по акту від 28 травня 2016 року № 216 - 28 травня 2017 року, по акту від 28 травня 2016 року № 217 - 28 травня 2017 року, по акту від 28 травня 2016 року № 218 - 28 травня 2017 року, по акту від 28 травня 2016 року № 219 - 28 травня 2017 року, по акту від 28 травня 2016 року № 220 - 28 травня 2017 року, по акту від 1 червня 2016 року № 1522 - 1 червня 2017 року, по акту від 4 червня 2016 року № 752 - 4 червня 2017 року, по акту від 4 червня 2016 року № 753 - 4 червня 2017 року, по акту від 4 червня 2016 року № 755 - 4 червня 2017 року, по акту від 5 червня 2016 року № 765 - 5 червня 2017 року, по акту від 7 червня 2016 року № 784 - 7 червня 2017 року, по акту від 7 червня 2016 року № 785 - 7 червня 2017 року, по акту від 7 червня 2016 року № 792 - 7 червня 2017 року, по акту від 7 червня 2016 року № 795 - 7 червня 2017 року, по акту від 10 червня 2016 року № 419 - 10червня 2017 року, по акту від 10 червня 2016 року № 4595 - 10 червня 2017 року, по акту від 29 червня 2016 року № 565 - 29 червня 2017 року, по акту від 30 червня 2016 року № 119 - 30 червня 2017 року, по акту від 30 червня 2016 року № 4612 - 30 червня 2017 року, по акту від 14 липня 2016 року № 127 - 14 липня 2017 року, по акту від 19 липня 2016 року № 133 - 19 липня 2017 року, по акту від 27 липня 2016 року № 145 - 27 липня 2017 року, по акту від 27 липня 2016 року № 4616 - 27 липня 2017 року, по акту від 28 липня 2016 року № 12 - 28 липня 2017 року, по акту від 28 липня 2016 року № 16 - 28 липня 2017 року.

Крім того суд зазначає, що строк позовної давності щодо перевезень, зокрема, вагоном № 32263410 відповідно до накладної № 508267 від 29 серпня 2016 року, вагонами № 67874974, № 67385658, № 68403658, № 66707175 відповідно до накладних № 508226, № 508234, № 508242, № 508259 від 30 серпня 2016 року та вагоном № 66751231 відповідно до накладної № 38245288 від 30 серпня 2016 року сплив відповідно 29 та 30 серпня 2017 року.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що Залізниця звернулася до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Підприємства у даній справі лише 10 жовтня 2017 р., про що свідчить відбиток календарного штемпеля відділення поштового зв'язку м. Київ на конверті та описі вкладення у цінний лист (т. 1, а.с. 191).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що Залізниця звернулася до суду з даним позовом до Підприємства поза межами встановленого строку позовної давності.

У той же час, суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви Залізниці щодо визнання поважними причин пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом з огляду на наступне.

Як було зазначено вище, в обгрунтування цієї заяви позивач посилався на те, що Господарським судом міста Києва розглядалась справа № 910/20643/16 за позовом Підприємства до Залізниці в особі Філії про стягнення 270 751 грн. 15 коп. на неправомірно нарахованої та відображеної на особовому рахунку заборгованості, тобто між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав. Тобто предмет спору у вказаній справі стосувався права Залізниці відображати на особовому рахунку замовника нараховані додаткові збори. Рішенням Господарського суду міста Києва від 14 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13 листопада 2017 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 січня 2018 року, у задоволенні позову Підприємства було відмовлено та встановлено право Залізниці на одержання плати за додаткові збори по договору № 2122/1136-2012. На думку Залізниці, сума стягнення коштів у розмірі 270 751 грн. 15 коп. у справі № 910/20643/16 є однією зі складових суми стягнення заборгованості, що є предметом позовних вимогу справі № 918/725/17 за позовом Залізниці в особі Філії до Підприємства про стягнення 382 268 грн. 97 коп. Відтак, поважною причиною, що унеможливила подання Залізницею позову з додержанням строку позовної давності, на думку позивача, стало те, що подання Залізницею позовної заяви про стягнення з Підприємства 382 268 грн. 97 коп. призвело б до подання позову з тих самих підстав, тими самими сторонами та з тим самим предметом, у зв'язку з чим даний позов на підставі пункту 2 статті 81 ГПК України (в редакції на момент подання) підлягав би залишенню без розгляду.

Проте дані твердження оцінюються судом критично з огляду на те, що суб'єктний склад учасників у справі № 910/20643/16 є відмінним від складу учасників (їх процесуального статусу) у справі 918/725/17, оскільки у справі № 910/20643/16 Залізниця є відповідачем, а Підприємство - позивачем, у той час як у справі № 918/725/17 навпаки: Залізниця є позивачем, а Підприємство - відповідачем. Крім того, у наведених справах також відмінні і предмети спору, що не може свідчити про наявність правових підстав для залишення такого позову без розгляду на підставі статті 81 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Крім того, фактична наявність вказаних Залізницею обставин, а також наявність рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/20643/16, яке набрало законної сили, свідчила б про наявність правових підстав для закриття провадження у справі (зокрема, в частині) на підставі пункту 3 частини 1 статті 231 ГПК України в чинній редакції (припинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 80 ГПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) після звернення Залізниці до суду з позовом до Підприємства про стягнення спірної суми боргу.

Вказані обставини свідчать про необґрунтованість заяви Залізниці про визнання поважними причин пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом, у зв'язку з чим така заява задоволенню не підлягає.

Слід зазначити, що за змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Аналогічна правова позиція висвітлена в пункті 2.2 та пункті 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Разом з тим відповідачем у даній справі заявлено про сплив позовної давності і господарським судом встановлено, що право та охоронюваний законом інтерес Залізниці в особі Філії в частині стягнення 382 268 грн. 97 грн. (у тому числі 16 142 грн. 56 коп. пені) дійсно порушені, однак позовна давність сплила.

Пунктом 4 статті 267 ЦКУ передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, з огляду на сплив встановлених строків позовної давності для звернення Залізниці до суду з даним позовом, а також враховуючи необґрунтованість заяви позивача про визнання поважними причин пропуску строків позовної давності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог Залізниці в особі Філії до Підприємства про стягнення в сумі 382 268 грн. 97 коп. у зв'язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 178, 233, 238, 240, 241 ГПК Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Рівненської області (п.17.5 ч.1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини 5 статті 240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне рішення складено "28" січня 2019 року.

Суддя Церковна Н.Ф.