ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2019 р. Справа №907/173/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Орищин Г.В.,

суддів Галушко Н.А.,

Желіка М.Б.,

секретар судового засідання Лялька Н.Р.,

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро"

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2018 (суддя Йосипчук О.С., повний текст рішення складено 08.06.2018)

у справі №907/173/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро", смт. Царичанка, Дніпропетровська обл.

до фізичної особи-підприємця Рішка Івана Михайловича, м. Хуст, Закарпатська обл.

про стягнення 914 742,63 грн.

представники сторін:

- від позивача - Мацюк Г.Р.,

- від відповідача - Митровка Я.В.

12.03.2018 до Господарського суду Закарпатської області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі - ТзОВ) "Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро" про стягнення з фізичної особи-підприємця (надалі - ФОП) Рішка Івана Михайловича 844302,70 грн. заборгованості за договорами поставки №07/02-П від 07.02.2017 та №0901/6П від 09.01.2018, а також 53785,38 грн. пені, 16330,89 грн. 10% річних та 323,66 грн. 3% річних (а.с. 6-17, т.1).

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2018 (а.с. 228-237, т.1) у вказаному позові відмовлено повністю.

Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач не довів факту існування заборгованості відповідача перед позивачем за вищеназваними договорами поставки. Суд зазначив, що матеріалами справи не підтверджується сума початкового сальдо по зобов'язаннях між сторонами в розмірі 1142670,44 грн., виходячи з якої позивач розрахував суму основного боргу, пені, штрафу та процентів річних.

Зважаючи на це, суд дійшов висновку про відмову в позові, оскільки з наявних у справі доказів вбачається, що відповідач оплатив отриманий товар, а також здійснив часткове повернення товару, на загальну суму 1682735,74 грн., в той час як загальна вартість поставленого позивачем товару становила 1384368 грн.

Дане рішення оскаржив позивач, оскільки вважає, що при його прийнятті суд порушив норми процесуального права, а також неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити повністю. При цьому, позивач покликається на наступне:

1) відносини між сторонами, які склалися до 30.11.2017 є безспірними. Вказане, зокрема, підтверджується відзивом відповідача від 06.04.2018, у якому відповідач наводить власний розрахунок заборгованості за договорами поставки, виходячи із суми початкового сальдо по зобов'язаннях між сторонами в розмірі 1142670,44 грн., тобто, тієї самої суми, з якої розраховано позовні вимоги;

2) суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги додаткові пояснення відповідача від 31.05.2018, що були подані після закінчення підготовчого провадження у справі та які, по-суті, є новим відзивом на позов, оскільки містять нову позицію та нове коло обставин, що визнаються відповідачем чи ставляться ним під сумнів;

3) суд першої інстанції безпідставно відхилив письмові пояснення позивача від 04.06.2018, які були подані у відповідь на вищезазначені додаткові пояснення відповідача від 31.05.2018;

4) місцевий господарський суд при перевірці розрахунку заборгованості необґрунтовано застосував нульове початкове сальдо.

Водночас, позивач просить суд врахувати як належний, допустимий та достовірний доказ у справі акт звірки взаємних розрахунків від 30.11.2017, у якому сторони зафіксували суму початкового сальдо в розмірі 1142670,44 грн. Причиною неподання вказаного доказу у підготовчому провадженні позивач зазначає те, що відповідач не ставив під сумнів обставини, які доводяться вказаним актом, а тому позивач не міг подати цей доказ як відповідь проти аргументів, висловлених відповідачем вже під час розгляду справи по суті.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. У своєму відзиві він зазначив наступне:

1) твердження скаржника про те, що відповідач у своєму відзиві на позовну заяву від 06.04.2018 визнав початкове сальдо в розмірі 1142670,44 грн., є безпідставним. На думку відповідача, виходячи зі змісту п.3 ч.3 ст.165 ГПК України, відзив на позовну заяву може містити окремий реквізит - вимоги, які визнаються відповідачем у справі. Однак, такий реквізит у відзиві від 06.04.2018 відсутній, а розрахунок, що наведений у вказаному відзиві, обґрунтований іншими підставами, зокрема, договором про надання маркетингових послуг, вимоги за яким не є предметом позову у даній справі;

2) скаржник безпідставно стверджує, що відносини із відповідачем до 30.11.2017 були безспірними, а тому не потребували доказування первинними документами. Зокрема, акт звірки від 06.03.2018, долучений позивачем до позовної заяви, є недопустимим та недостовірним доказом, оскільки підписаний лише позивачем, а видаткові накладні, товаротранспортні накладні та платіжні доручення за період з 04.12.2017 по 26.02.2018, які долучені до позовної заяви, не підтверджують розмір початкового сальдо, про який стверджує позивач. Більше того, з вказаних доказів випливає факт переплати відповідача за поставлений позивачем товар в розмірі 298367,74 грн.;

3) безпідставними є також твердження скаржника про те, що подання відповідачем додаткових пояснень у справі після закінчення підготовчого провадження свідчить про його недобросовісність та про те, що суд, приймаючи до уваги такі пояснення, здійснив повне ігнорування прав позивача. Подання відповідачем додаткових пояснень від 31.05.2018 було пов'язане з тим, що в підготовчому судовому засіданні 14.05.2018 суд першої інстанції відхилив клопотання нового представника відповідача про відкладення розгляду справи для надання йому можливості ознайомитися із матеріалами справи. Таким чином, лише після ознайомлення зі справою, новий представник відповідача отримав змогу подати вказані додаткові пояснення;

4) позивач, подаючи позов, обґрунтував свої позовні вимоги неналежними доказами та на власний розсуд безпідставно вирішив, що немає потреби обґрунтовувати наявність заборгованості до 30.11.2017 первинними бухгалтерськими документами. Таким чином, саме позивач повинен нести ризик настання такого наслідку, як відмова судом у прийнятті додаткових доказів на стадії розгляду справи по суті.

У відповідь на відзив відповідача, скаржник подав додаткові пояснення, у яких зазначив наступне:

1) відповідач помилково вважає тотожними поняття «визнання факту» та «визнання позовних вимог»;

2) додаткові пояснення відповідача від 31.05.2018 не конкретизують раніше озвучені ним обставини та не деталізують наведений у відзиві на позовну заяву розрахунок, натомість у них наведено новий розрахунок суми заборгованості. Таким чином, виходячи з норм ч.2 ст.75 ГПК України, вказані додаткові пояснення слід розцінювати як зміну позиції у справі;

3) позивач не покликався на акт звірки взаємних розрахунків від 06.03.2018 як на доказ у справі. Вказаний акт, який направлявся відповідачу і не був ним підписаний, консолідує інформацію про дати бухгалтерських подій та, таким чином, має інформаційну, а не доказову функцію;

4) чинний ГПК України не передбачає права представника сторони на продовження строків для подання тих чи інших процесуальних документів з підстав нещодавнього вступу у справу. Водночас, суд першої інстанції, взявши до уваги додаткові пояснення відповідача від 31.05.2019, не вправі був відмовити позивачу у прийнятті його письмових пояснень та доказів, що були долучені до нього.

В судовому засіданні 21.01.2019 відповідачем було подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для встановлення того, чи на низці видаткових та товарно-транспортних накладних підпис від імені ФОП ОСОБА_1 виконано ним, чи іншою особою.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки вважає, що зважаючи на зміст доводів сторін, а також на сукупність доказів, які наявні в матеріалах справи, проведення експертизи у даній справі є недоцільним.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши подані ними докази на відповідність фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне:

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

07.02.2017 між ТзОВ "Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро" (постачальником) та ФОП Рішком І.М. (покупцем) було укладено договір поставки №07/02-П (а.с. 21-24, т.1), відповідно до якого постачальник зобов'язався передати у власність покупця товар (алкогольну продукцію), а покупець зобов'язався прийняти та своєчасно оплатити переданий товар за цінами, обумовленими сторонами в офіційному прайс-листі постачальника (п. 2.1). Також, договором передбачено, що товар постачається партіями, а асортимент та кількість кожної партії товару визначається у видатковій накладній (п. 3.1). Сума даного договору складає суму всіх видаткових накладних, за якими покупець отримує товар під час дії даного договору (п.5.4). Вказаним договором визначено, що він набирає чинності з 07.02.2017 та діє до 31.12.2017 (п.13.3).

09.01.2018 між цими ж сторонами було укладено договір №0901/6П (а.с. 26-31, т.1), який регулював такі ж правовідносини між сторонами, строк дії якого визначений з 09.01.2018 по 31.12.2018 (п.13.3).

Факт укладення вказаних договорів не заперечує жодна з сторін.

Як вбачається із п.4.4 обох договорів поставки, датою отримання товару вважається фактична дата отримання товару покупцем, а прийом товару по кількості та якості здійснюється за участі водія/експедитора або перевізника, з яким постачальник діє на умовах договору перевезення та уповноваженого представника покупця у відповідності з інструкціями П-6 та П-7.

Договорами поставки також передбачена можливість покупця повернути постачальникові поставлену продукцію у випадках, передбачених п.4.11 цих договорів.

На виконання умов вказаних договорів в період 2017 - 2018 років постачальник поставляв покупцю товар, а покупець перераховував постачальнику кошти в рахунок оплати за товар, або здійснював повернення частини товару, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, накладних на повернення товару та платіжних доручень.

Факт виконання договорів поставки в період 2017 - 2018 років сторони не заперечують, однак, визнають різні фактичні обставини при їх виконанні.

Позивач, звертаючись із позовом у даній справі, стверджує про існування у відповідача основної заборгованості за договорами поставки в розмірі 844302,70 грн. Вказана заборгованість була розрахована позивачем виходячи з наступних позицій: 1) станом на 30.11.2017 заборгованість відповідача становила 1142670,44 грн.; 2) в період з 04.12.2017 по 18.01.2018 покупцю було поставлено товар на загальну суму 1384368,00 грн.; 3) у період з 26.12.2017 по 26.02.2018 покупець повернув постачальнику товар на загальну суму 1402735,74 грн., а також здійснив часткові оплати на суму 280000,00 грн.

Відповідач у справі неодноразово змінював коло обставин, які ним визнаються.

Так, у відзиві на позовну заяву (а.с. 94-96, т.1) відповідач здійснив власний розрахунок заборгованості, при цьому зазначивши, що у розрахунку позивача не враховано трьох накладних про повернення товару на загальну суму 755944,44 грн. Таким чином, на думку відповідача, розмір його заборгованості становить 88358,26 грн. (різниця між сумами 844302,70 грн. та 755944,44 грн.).

У додаткових поясненнях (а.с. 135-137, т.1), відповідач надав інший розрахунок, відповідно до якого стверджує про наявність власної переплати на користь позивача в сумі 298367,74 грн. При цьому, відповідач заперечив існування у нього заборгованості станом на 30.11.2017 в розмірі 1142670,44 грн., але, в той же час, виключив із розрахунку інформацію про накладні на повернення товару на загальну суму 755944,44 грн. Вказані пояснення були подані відповідачем після закінчення підготовчого провадження у суді першої інстанції, а саме в судовому засіданні 31.05.2018, в якому здійснювався розгляд справи по суті.

У заяві свідка від 26.11.2018 (а.с. 35, т.3), яка була подана до суду апеляційної інстанції, Рішко І.М. заперечує факт підписання ним акта звірки взаємних розрахунків від 30.11.2017 та стверджує про те, що повернення товару на загальну суму 755944,44 грн. мало місце.

Свої позиції сторони обґрунтовують наступними доказами:

1) позивач - видатковими накладними від 04.12.2017, 26.12.2017 та 18.01.2018 про поставку товару на загальну суму 1384368,00 грн. та відповідними товарно-транспортними накладними (а.с. 33-46, т.1); накладними про повернення товару від 26.12.2017, 25.01.2018, 31.01.2018, 01.02.2018 на загальну суму 1402735,74 грн. та відповідними товарно-транспортними накладними (а.с. 47-59, т.1); платіжними дорученнями від 18.01.2018 та 26.02.2018 на загальну суму 280000,00 грн. (а.с. 60-62, т.1); актом звірки взаємних розрахунків від 06.03.2018 (а.с. 63, т.1);

2) відповідач - накладними на повернення товару №ПП-000358, №ПП-000359, №ПП-000360 від 24.01.2018 на загальну суму 755944,44 грн. та відповідними товарно-транспортними накладними (а.с. 106-111, т.1); платіжними дорученнями від 26.02.2018 на загальну суму 200000,00 грн. (а.с. 112, т.1); витягами з Єдиного реєстру податкових накладних (а.с. 113-115, т.1); актом звірки взаємних розрахунків від 05.02.2018 (а.с. 116, т.1).

Додатково в межах підготовчого провадження в суді першої інстанції позивач подав уточнюючий розрахунок податкових зобов'язань податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок (а.с. 124-133, т.1).

У відповідь на додаткові пояснення відповідача від 31.05.2018, подані під час розгляду справи по суті, позивач засобами електронної пошти надіслав на адресу суду свої пояснення (а.с. 209-211, т.1), до яких долучив копію акту звірки взаємних розрахунків від 30.11.2017 (а.с. 213, т.1).

В суді апеляційної інстанції обидві сторони подали клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів:

1) позивач - копій видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, накладних на повернення товару та платіжних доручень, які підтверджують суму заборгованості відповідача станом на 30.11.2017 в розмірі 1142670,44 грн. (а.с. 117-236, т.2);

2) відповідач - заяви свідка ОСОБА_1. від 26.11.2018 та від 18.01.2019 (а.с. 35, 68, т.3) , у яких він стверджує, що: а) не підписував акту звірки від 30.11.2017; б) не підписував видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, накладних на повернення товару, що долучені позивачем до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції; в) факт повернення відповідачем товару на підставі накладних №ПП-000358, №ПП-000359, №ПП-000360 від 24.01.2018 на загальну суму 755944,44 грн. дійсно мав місце.

З приводу можливості врахування вищевказаних доказів при розгляді даної справи, колегія суддів зазначає наступне:

Пунктом 4.5 договорів визначено, що перехід права власності на товар відбувається після передачі партії товару на складі покупця та підписання представником покупця відповідної видаткової та товарно-транспортної накладних та при наданні довіреності на отримання товару покупцем.

Відповідно до п.4.6 договорів поставки, продавець товару надає наступні документи: товарно-транспортну накладну, видаткову накладну та посвідчення якості.

Пунктом 5.5 договору №07/02-П та п.5.6 договору №0901/6П передбачено, що за результатами діяльності за визначений період (один раз на місяць) сторони зобов'язуються проводити звіряння взаємних розрахунків, результати якого оформляються відповідним актом. Відомості, що підтверджені сторонами в акті звіряння є основою для кінцевих взаєморозрахунків на кожну конкретну дату.

Таким чином, колегія суддів вважає, що належними доказами, які підтверджують факт поставки та повернення товару, можуть бути відповідні накладні та товарно-транспортні накладні, підписані обома сторонами. Доказом, який додатково підтверджує обставини щодо поставки товару, повернення товару та здійснення оплати за поставлений товар також може бути акт звірки взаємних розрахунків, що підписаний обома сторонами.

З огляду на це, колегія суддів вважає неналежними доказами акт звірки взаємних розрахунків від 06.03.2018, на який покликається позивач, та накладні на повернення товару №ПП-000358, №ПП-000359, №ПП-000360 від 24.01.2018 на загальну суму 755944,44 грн. (та відповідні товарно-транспортні накладні №ПП-000358, №ПП-000359, №ПП-000360 від 24.01.2018), на які покликається відповідач, оскільки вказані документи не містять підписів чи печаток обох сторін.

Колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду про те, що витяги з Єдиного реєстру податкових накладних, які подав відповідач, не свідчать про повернення ним товару на загальну суму 755944,44 грн., оскільки: а) вказані витяги не є первинними документами, що підтверджують факт передачі та отримання товару; б) у вказаних витягах відсутня інформація на підставі яких саме документів відповідач вносив відомості про податкові зобов'язання та, крім того, вказані доводи відповідача спростовуються наданими позивачем доказами коригування сум податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок.

Також, в матеріалах справи немає доказів, які б могли опосередковано підтвердити факт повернення відповідачем товару на загальну суму 755944,44 грн. Так, у товарно-транспортних накладних №ПП-000358, №ПП-000359, №ПП-000360 від 24.01.2018 немає підпису перевізника, який би, принаймні, підтверджував факт передачі товару перевізнику. Колегія суддів також звертає увагу на непослідовність позиції відповідача у цьому питанні: у відзиві на позовну заяву від 06.04.2018 відповідач покликається на факт повернення товару на вказану суму; у додаткових поясненнях від 31.05.2018 він здійснює розрахунок заборгованості без врахування цього повернення; у заяві свідка від 26.11.2018 він знову покликається на те, що це повернення дійсно відбулося. Таким чином, з врахуванням пояснень позивача про помилковість інформації у вказаному акті та за відсутності первинних документів, які б підтвердили факт спірного повернення товару, колегія суддів відхиляє покликання відповідача на акт звірки взаємних розрахунків від 05.02.2018 (а.с. 116, т.1) та вважає недоведеними його твердження про те, що 24.01.2018 він повернув позивачу товар на суму 755944,44 грн.

З приводу позиції позивача про існування станом на 30.11.2017 заборгованості у відповідача перед ним в розмірі 1142670,44 грн., суд зазначає наступне:

Вказане твердження було наведене позивачем у своєму позові. Більше того, власний розрахунок заборгованості, наведений у відзиві на позов, відповідач також здійснював виходячи з того, що станом на 30.11.2017 в нього існувала вищевказана заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Позиція відповідача була змінена ним 31.05.2018.

Відповідно до ч. 4 ст.165 ГПК України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Таким чином, відповідач не вправі був змінювати свою позицію з цього питання на стадії розгляду справи по суті. Залучення відповідачем нового представника та необізнаність нового представника з матеріалами справи не надає стороні додаткових прав чи гарантій.

Разом з тим, суд першої інстанції, взявши до уваги нову позицію відповідача на стадії розгляду справи по суті, не вправі був позбавляти позивача права висловити свої міркування та надати докази на спростування вказаної нової позиції відповідача. Отже, суд першої інстанції необґрунтовано відхилив покликання позивача на акт звірки взаємних розрахунків від 30.11.2017 лише з тих підстав, що такий був поданий поза межами підготовчого провадження. Вказаний акт повинен бути досліджений в сукупності з іншими доказами, що наявні в матеріалах справи.

Дослідивши наявні в матеріалах докази у їх сукупності, а також пояснення сторін, колегія суддів вважає твердження позивача про те, що станом на 30.11.2017 у відповідача перед ним існувала заборгованість в розмірі 1142670,44 грн., обґрунтованим, з огляду на наступне:

1) в підготовчому провадженні в суді першої інстанції сторони визнавали вказаний факт, оскільки, як було зазначено вище, розрахунки як позивача, так і відповідача були здійснені виходячи з вказаної суми;

2) відповідна сума заборгованості зафіксована сторонами в акті звірки взаємних розрахунків від 30.11.2017. При цьому, колегія суддів вважає, що відповідач безпідставно зазначає про неможливість врахування вказаного акту при вирішенні спору, виходячи лише з того, що підпис на ньому не є особистим підписом ОСОБА_1. Акт звірки взаєморозрахунків від 05.02.2018, на який відповідач покликається у своєму відзиві (а.с. 116, т.1), зі сторони відповідача підписаний тією ж особою, що і акт звірки від 30.11.2017 (а.с. 213, т.1). Окрім того, акт від 30.11.2017 скріплений печаткою ФОП ОСОБА_1.

Видаткові накладні, товарно-транспортні накладні та накладні на повернення товару, долучені позивачем до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів розглядає як докази, які є додатковим підтвердженням обґрунтованості відомостей згідно акту звірки взаємних розрахунків від 30.11.2017.

Покликання відповідача на те, що підписи на вказаних документах не належать йому особисто, а також заяви ОСОБА_1. від 26.11.2018 та від 18.01.2019 (здійснені як свідком у даній справі), колегія суддів відхиляє з огляду на: а) непослідовну позицію відповідача у даній справі, з якої неможливо встановити дійсні обставини справи та розмір заборгованості; б) твердження відповідача не виключають того, що чинним законодавством та договором передбачено можливість приймання товару покупцем через свого представника, а всі вищенаведені документи містять печатку ФОП ОСОБА_1. Крім цього, дані первинні бухгалтерські документи містять зазначення, що підписані «від покупця».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивачем обґрунтовано суму основної заборгованості відповідача за договорами поставки №07/02-П від 07.02.2017 та №0901/6П від 09.01.2018 в розмірі 844302,70 грн.

При цьому, суд першої інстанції, внаслідок порушення норм ст. 75 та 165 ГПК України, безпідставно відхилив пояснення позивача щодо обґрунтування суми початкового сальдо (а.с. 209-211, т.1) та дійшов помилкового висновку про необхідність застосування до правовідносин між сторонами нульового сальдо станом на 30.11.2017.

У позовній заяві ТзОВ "Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро" просить також стягнути 53785,38 грн. пені, 16330,89 грн. 10% річних та 323,66 грн. 3% річних.

Відповідно до п.5.2 договорів поставки оплата кожної партії товару здійснюється не пізніше 30 днів з дати здійснення поставки постачальником.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 258 ЦК України та ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано та стягуються такі санкції протягом строку позовної давності в один рік, при цьому позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України.

Згідно п. 7.1 договору №07/02-П від 07.02.2017, у випадку, якщо покупець у термін, зазначений у п.5.2 договору не оплатив, або оплатив не в повному обсязі отриманий товар, він зобов'язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі 0,5%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від вартості простроченої суми за кожен календарний день прострочення платежу. Пунктом 7.2 цього договору передбачено, що окрім відповідальності, передбаченої п.7.1 договору, за несвоєчасну та/або неповну оплату товару покупець сплачує постачальнику суму боргу з врахуванням індексу інфляції та штрафу в розмірі 10% річних, що нараховуються на загальну суму заборгованості за неоплачений/несвоєчасно оплачений товар.

У договорі №0901/6П від 09.01.2018 вказані пункти були викладені іншим чином. Так, розмір пені у п.7.1 договору визначений з покликанням лише на подвійну облікову ставку Національного банку України, а п. 7.2 не містить положень про сплату штрафу в розмірі 10% річних, а передбачає лише обов'язок сплати інфляційних нарахувань та 3% річних.

В позовній заяві ТзОВ "Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро" надало розрахунок пені, 10% річних та 3% річних (а.с. 10-15, т.1), суми яких визначені із врахуванням того, що після 30.11.2017 було здійснено три поставки (04.12.2017, 26.12.2017, 18.01.2018). При цьому позивач взяв до уваги часткове погашення відповідачем заборгованості, а також застосував до перших двох поставок умови договору №07/02-П, а до останньої поставки - умови договору №0901/6П. Пеню згідно обох договорів позивач нарахував, застосовуючи подвійну облікову ставку Національного банку України.

Дослідивши наявність підстав для задоволення вказаних вимог, колегія суддів вважає, що позивачем безпідставно заявлено вимогу про стягнення 16330,89 грн. 10% річних за прострочення оплати двох перших поставок від 04.12.2017 та 26.12.2017. Вказану суму позивач обґрунтовує виключно положенням п.7.2 договору №07/02-П від 07.02.2017, а не ч.2 ст. 625 ЦК України. Виходячи з формулювання, наведеного в договорі, вказана сума є штрафом, який визначається у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто, по своїй суті, є пенею. В той же час, позивач вже заявив вимогу про стягнення пені за прострочення оплати за вказаними поставками згідно п.7.1 договору. Таким чином, з метою уникнення подвійного притягнення до відповідальності одного і того ж виду за те саме правопорушення, суд відмовляє позивачу у задоволенні вказаної вимоги.

Також, суд зазначає, що позивач допустив помилку при визначенні періодів прострочення за трьома поставками, а саме включив у період прострочення останній день строку оплати товару. Таким чином, відповідні періоди прострочення починаються 04.01.2018, 26.01.2018 та 18.02.2018, а не 03.01.2018, 25.01.2018 та 17.02.2018, як зазначив позивач.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 52667,49 грн. пені за договорами поставки №07/02-П та №0901/6П, а також 305,68 грн. 3% річних договором №0901/6П.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

У зв'язку з вищевикладеним, оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню у зв'язку з порушенням норм процесуального права та неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

Також, у письмових поясненнях до апеляційної скарги б/н від 24.10.2018 позивач заявив клопотання про компенсацію йому витрат на професійну правничу допомогу за рахунок ФОП ОСОБА_1., докази на підтвердження чого буде надано в порядку ч.8 ст.129 ГПК України. До вказаного клопотання позивач долучив копію договору про надання правничої допомоги від 27.09.2018, укладеного між ним та адвокатом Мацюк Г.Р.

27.11.2018 позивач долучив до матеріалів справи докази надання правничої допомоги за договором від 27.09.2018 та її розміру, а саме: копію акта про надану правничу допомогу від 01.11.2018 на суму 500,00 доларів США; відомості про офіційний курс валют, встановлений Національним банком України станом на 01.11.2018; копію платіжного доручення №1264 від 20.11.2018 на суму 14059,42 грн. Також позивач долучив докази надіслання даного клопотання відповідачу.

За змістом статті 126 ГПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5).

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Від відповідача клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечень стосовно неспівмірності заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв'язку із апеляційним розглядом справи, не надходило.

Зважаючи на наведене, суд вважає за можливе частково задоволити заяву позивача та стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто, у розмірі 13790,96 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 273, 275, 277, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» задоволити частково.

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2018 у справі №907/173/18 скасувати. Позов задоволити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Рішка Івана Михайловича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» (51000, Дніпропетровська обл., смт. Царичанка, вул.Царичанська, 168, ідентифікаційний код 36710304) 844302,70 грн. заборгованості, 52667,49 грн. пені та 305,68 грн. 3% річних за договорами поставки №07/02-П від 07.02.2017 та №0901/6П від 09.01.2018, а також 13459,14 грн. судового збору за розгляд справи в місцевому господарському суді, 20188,71 грн. судового збору за розгляд справи в апеляційному господарському суді та 13790,96 грн. витрат на правничу допомогу адвоката.

В решті вимог - відмовити.

Господарському суду Закарпатської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в Господарський суд Закарпатської області.

Повний текст постанови складено 30.01.2019.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік