ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2019 р. Справа №914/1464/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

ОСОБА_1

секретар судового засідання Кишенюк Н.

за участю представників учасників процесу:

від прокуратури: ОСОБА_2 ( посвідчення №047917 від 13.09.2017)- прокурор

від позивача 1 : ОСОБА_3 - представник;

від позивача 2: не з»явився

від відповідача: не з»явився

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 товариства з обмеженою відповідальністю Прогрес-плюс №16/11-1 від 16.11.2018 (вх № ЗАГС 01-05/1158/18 від 19.11.2018)

на рішення Господарського суду Львівської області від 16.10.2018 (суддя Фартушок Т.Б. повний текст складено 22.10.2018, м Львів)

у справі №914/1464/18

за позовом Заступника прокурора Львівської області, м.Львів,

Позивач-1 Державна екологічна інспекція у Львівській області, м.Львів,

Позивач-2 Гаївська сільська рада, с.Гаї Бродівського району Львівської області,

до відповідача ОСОБА_4 товариства з обмеженою відповідальністю Прогрес-плюс, с.Гаї Бродівського району Львівської області,

про стягнення збитків, завданих державі внаслідок незаконного видобутку та використання підземних вод.

ціна позову 173 442,55грн.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Заступника прокурора Львівської області, Львівської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції України у Львівській області та Гаївської сільської ради до ОСОБА_4 товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес-плюс» про стягнення збитків, завданих державі внаслідок незаконного видобутку та використання підземних вод; ціна позову 173 442,55грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.10.2018 у справі №914/1464/18 (суддя Фартушок Т.Б.) задоволено позовні вимоги повністю. Присуджено до стягнення з ОСОБА_4 товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес-плюс» (на розподільчий казначейський рахунок Гаївської сільської ради (80650, Львівська область, Бродівський район, с.Гаї; ідентифікаційний код 04372514), відкритий в УК у Бродівському районі за кодом класифікації доходів бюджету 24062100, МФО899998, в користь зведеного бюджету 173 442,55грн. збитків, заподіяних державі внаслідок незаконного видобутку та використання підземних вод. Присуджено до стягнення з ОСОБА_4 товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес-плюс» (80650, Львівська область, Бродівський район, с.Гаї; ідентифікаційний код 30472034) на користь Прокуратури Львівської області (79005, Львівська область, м.Львів, пр.Шевченка, буд.17/19; ідентифікаційний код 02910031) 2 601,64грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що матеріалами справи підтверджено факт порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства, видобутку підземних вод без спеціального дозволу на користування надрами, отже позовні вимоги про стягнення 173 442,55грн збитків, завданих державі внаслідок користування відповідачем надрами України, видобутку підземних прісних вод в кількості 41105 м.куб. із розташованих в с.Гаї на території Гаївської сільської ради свердловин №1 та №2, які використано на виробничі потреби відповідача за відсутності спеціального дозволу на користування надрами, є мотивованими та обґрунтованими.

ОСОБА_4 товариством з обмеженою відповідальністю Прогрес-плюс подано апеляційну скаргу №16/11-1 від 16.11.2018 (вх № ЗАГС 01-05/1158/18 від 19.11.2018), в якій просить скасувати рішення Господарського суд Львівської області від 16.10.2018 у даній справі та прийняти нове судове рішення, яким повернути позовну заяву прокурору на підставі п.4 ч.4 ст.174 ГПК України.

Зокрема, скаржник посилається на те, що у даній справі сторонами не обгрунтовано належними доказами підстав пред»явлення позову прокурором, а отже відсутні підстави для представництва інтересів держави в суді органами прокуратури.

Прокуратура Львівської області у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити рішення суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що позов заявлено заступником прокурора Львівської області в межах наданих йому законодавством повноважень в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції України та Гаївської сільської ради, на які державою покладено обов»язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов»язаних із захистом інтересів держави та доведено підставність звернення з відповідним позовом.

Прокурор та позивач 1 в судовому засіданні підтримали заперечення щодо вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши заперечення прокурора та представника позивача 1, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

як вбачається із матеріалів справи, приписом від 30.07.2014 №546-06 Державна екологічна інспекція у Львівській області вимагала від ОСОБА_4 товариства з обмеженою відповідальністю Прогрес-плюс в строк до 30.01.2015 отримати спеціальний дозвіл на користування надрами для забору підземних прісних вод на виробничі потреби зі свердловин №№1, 2 в с.Гаї, №4 в с.Дітківці, №6 в с.Суховоля, а також вести первинний облік кількості води, що забирається з вказаних свердловин, вести журнал обліку вод по формі ПОД-11.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 10.12.2015 у справі №813/6057/14 (К/800/21335/15) за позовом ОСОБА_4 товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес-плюс» до Державної екологічної інспекції у Львівській області про визнання протиправними дій, скасування припису постановлено касаційну скаргу Державної екологічної інспекції у Львівській області задовольнити; постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05.11.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2015 скасувати; ухвалити нове рішення; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 товариству з обмеженою відповідальністю «Прогрес-плюс» відмовити у повному обсязі.

Належних, достатніх та допустимих доказів належного виконання відповідачем припису від 30.07.2014 №546-06 станом на час розгляду справи по суті учасниками справи суду не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

За результатами проведеної Державною екологічною інспекцією у Львівській області позапланової перевірки відповідача складено Акт щодо додержання субєктом господарювання вимог законодавства у сфері навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів від 12.01.-15.01.2018 №10/03/28, яким встановлено, що з метою провадження статутної діяльності по здійсненню сільськогосподарського товарного виробництва відповідач експлуатує водозабір прісних підземних вод, що складається з діючих артезіанських свердловин, розташованих в с.Гаї (свердловини №№1 та 2), в с.Дітківці (свердловина №4) та в с.Суховоля (свердловина №6) Бродівського району.

Впродовж періоду з 01.08.2014 по 31.12.2017 відповідачем на підставі дозволу на спеціальне водокористування від 07.05.2014 №Укр-201-ДЕП-14/Льв, проте за відсутності спеціального дозволу на користування надрами добуто прісні підземні води в загальній кількості 41 105 м.куб. із розташованих в с.Гаї на території Гаївської сільської ради свердловин №№1 та 2, які використано на виробничі потреби підприємства. Вказане підтверджується, долученою до матеріалів справи копією довідки відповідача б/д б/н про обсяги забраної води за вказаний період (а.с.164-168).

Згідно проведених розрахунків розміру відшкодування збитків, обумовлених самовільним використанням водних ресурсів за відсутності дозвільних документів (спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)), що здійснювалось відповідачем, сума завданих державі збитків становить 173 442,55грн.

Приписом від 15.01.2018 №7-03 Державна екологічна інспекція у Львівській області зобов»язала відповідача в строк до 17.06.2018 отримати спеціальний дозвіл на користування надрами для забору підземних прісних вод на виробничі потреби зі свердловин №№1, 2 в с.Гаї, №4 в с.Дітківці, №6 в с.Суховоля, а також здійснювати засобами вимірювальної техніки, у тому числі автоматизованими, облік забору та використання води, що забирається із свердловин №№1, 2 в с.Гаї, №4 в с.Дітківці, №6 в с.Суховоля.

З метою досудового врегулювання спору Державна екологічна інспекція у Львівській області зверталась до ОСОБА_4 товариства з обмеженою відповідальністю Прогрес-плюс з претензіями №19 від 06.03.2018 вих.№09-1020, №20 від 06.03.2018р. вих.№09-1021, №21 від 06.03.2018 вих.№09-1022, №22 від 06.03.2018 вих.№09-1023 про сплату збитків, завданих державі внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства, до яких долучались розрахунки розміру відшкодування збитків, обумовлених самовільним використанням водних ресурсів за відсутності дозвільних документів (спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)), що здійснювалося відповідачем.

В матеріалах справи відсутні та не надані такі і суду апеляційної інстанції належні докази повного чи часткового задоволення відповідачем претензій станом на час розгляду справи по суті.

З підстав наведеного прокурор в інтересах держави в особі позивачів-1 та 2 просить суд стягнути з відповідача 173 442,55грн збитків, завданих державі внаслідок користування відповідачем надрами України, видобутку підземних прісних вод в кількості 41 105 м.куб. із розташованих в с.Гаї на території Гаївської сільської ради свердловин №1 та №2, які використано на виробничі потреби відповідача за відсутності спеціального дозволу на користування надрами.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» відносини у галузі охорони навколишнього природного середовища в Україні регулюються цим Законом, а також земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.13 Конституції України, ч.ч.1, 2 ст.148 Господарського кодексу України, ч.ч.1,3 ст.324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, що знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України; кожен громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності Українського народу виключно відповідно до закону.

Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Відповідно до ч.2 ст.35 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» державному контролю підлягають використання і охорона земель, надр, поверхневих і підземних вод.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 38 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів. В порядку спеціального використання природних ресурсів громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої діяльності, а у випадках, передбачених законодавством України, - на пільгових умовах.

Відповідно до ч.4 ст.148 Господарського кодексу України правовий режим використання окремих видів природних ресурсів (вод) встановлюється законами.

Крім того, згідно ч.1 ст.149 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Згідно ст.15 Кодексу України про надра надра надаються у постійне або тимчасове користування. Постійним визнається користування надрами без заздалегідь встановленого строку. Тимчасове користування надрами може бути короткостроковим (до 5 років) і довгостроковим (до 50 років). У разі необхідності строки тимчасового користування надрами може бути продовжено. Перебіг строку користування надрами починається з дня одержання спеціального дозволу (ліцензії) на користування надрами, якщо в ньому не передбачено інше, а в разі укладення угоди про розподіл продукції - з дня, зазначеного в такій угоді.

Приписами ч.3 ст.16 Кодексу України про надра встановлено, що надання спеціальних дозволів на користування надрами, крім випадків користування надрами на умовах угод про розподіл продукції, укладених відповідно до Закону України "Про угоди про розподіл продукції", здійснюється після попереднього погодження з відповідною радою питання про надання земельної ділянки для зазначених потреб, крім випадків, коли у наданні земельної ділянки немає потреби.

Надання земельних ділянок для потреб, пов'язаних з користуванням надрами, провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством України (ч.1 ст.18 Кодексу України про надра).

Відповідно до ч.1 ст.19 Кодексу України про надра надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр. Право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу

Згідно частини третьої вказаної статті користування надрами здійснюється без надання гірничого відводу чи спеціального дозволу у випадках, передбачених цим Кодексом.

Приписами статті 21 Кодексу України про надра надра у користування для видобування підземних вод (крім мінеральних) і розробки родовищ торфу надаються без надання гірничого відводу на підставі спеціальних дозволів, крім випадків, передбачених статтею 23 цього Кодексу, що видаються після попереднього погодження з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Відповідно до ч.1 ст. 23 Кодексу України про надра землевласники і землекористувачі в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати корисні копалини місцевого значення і торф загальною глибиною розробки до двох метрів, а також підземні води (крім мінеральних) для всіх потреб, крім виробництва фасованої питної води, за умови, що обсяг видобування підземних вод із кожного з водозаборів не перевищує 300 кубічних метрів на добу.

Землевласники і землекористувачі, які є сільськогосподарськими товаровиробниками, частка сільськогосподарського товаровиробництва яких за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків, крім випадків, передбачених частиною першою цієї статті, в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати підземні води (крім мінеральних) для сільськогосподарських, виробничих, а також власних господарсько-побутових потреб (ч.2 ст. 23 Кодексу України про надра).

Згідно п.«а» ч.1 ст.20-2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства про охорону і раціональне використання вод та відтворення водних ресурсів.

Органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних питаннях, що виникають у галузі охорони навколишнього природного середовища та використання природних ресурсів, правовідносинах, що виникають із заподіяння шкоди довкіллю є Міністерство екології та природних ресурсів України та його органи на місцях, в даному випадку, Державна екологічна інспекція в Львівській області, яка уповноважена державою здійснювати відповідні функції передбачені Положенням про Державну екологічну інспекцію України, що затверджене Указом Президента України від 13.04.2011р. №454/2011. Державна екологічна інспекція у Львівській області відповідно до положення про Державну екологічну інспекцію у Львівській області, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від 28.09.2017 №652, є територіальним органом Державної екологічної інспекції України, який діє у складі Державної екологічної інспекції України та їй підпорядковується.

Згідно із ст. 151 Господарського кодексу України суб'єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах). Із даними нормами узгоджуються і норми п. 9 ч. 1 ст. 44, ст. 49 Водного кодексу України, якими передбачено здійснення спеціального водокористування на підставі дозволу.

Отже, чинним законодавством передбачено обов»язок отримання господарюючими субєктами як дозволу на спеціальне водокористування так і дозволу на користування надрами. При цьому дозвіл на спеціальне водокористування дає право на використання вод.

Окрім того, суд правомірно зазначає, з посиланням на постанови Судової палати в господарських справах Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі 922/2610/14, а також у постановах Вищого господарського суду України від 12.11.2013 у справі №5002-23/3195-2012, від 17.06.2014 у справі №13/104-12, що чинним законодавством передбачено обов»язок отримання підприємствами як дозволу на спеціальне водокористування, так і дозволу на користування ділянкою надр у вигляді акту про надання гірничого відводу чи спеціальних дозволів, що видаються після попереднього погодження з органами Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, Державного комітету України по нагляду за охороною праці та Міністерства хорони здоров'я України на місцях.

Таким чином, відповідач, використовуючи підземні води для господарської діяльності, був зобов»язаний отримати від уповноваженого державою органу спеціальний дозвіл на користування надрами. Наведене вбачається, в тому числі, і з системного аналізу приписів глави 11 (спеціальне водокористування для задоволення питних і господарсько-побутових потреб населення), глави 13 (особливості спеціального водокористування та користування водними обєктами для потреб галузей економіки) Водного кодексу України.

Порядок визначення розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, зокрема, у разі самовільного використання водних ресурсів при відсутності дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)) врегульований Методикою розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, затвердженою наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009 за №389 (із змінами та доповненнями).

Пунктом е) ч.1 ст.41 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» встановлено, що економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища передбачають відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Відповідно до ч.1, п. «з» ч.2, ч.4 ст.68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України цивільну відповідальність; відповідальність за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища несуть особи, винні у самовільному спеціальному використанні природних ресурсів; підприємства зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Згідно ч.1 ст.69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Згідно ч.2 ст.65 Кодексу України про надра відповідальність за порушення законодавства про надра несуть особи, винні у самовільному користуванні надрами.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст.1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування деліктної відповідальності необхідною є наявність усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою; вина завдавача шкоди. Причому в деліктних правовідносинах на позивача покладається обов'язок з доведення наявності шкоди, протиправності поведінки заподіювача шкоди, а також причинного зв'язку між такою протиправною поведінкою та шкодою. Водночас на заподіювача шкоди покладається обов'язок щодо доведення відсутності його вини у заподіянні цієї шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Із врахуванням вимог статтей 1166 та 1172 ЦК України у спорі про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, слід виходити з презумпції вини порушника.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу, а навпаки, відповідач повинен довести, що у діях його працівників відсутня вина у заподіянні такої шкоди.

Отже, правомірними є нарахування 173 442,55грн. збитків, завданих державі внаслідок користування відповідачем надрами України, видобутку підземних прісних вод в кількості 41 105 м.куб. із розташованих в с.Гаї на території Гаївської сільської ради свердловин №1 та №2, які використано на виробничі потреби відповідача за відсутності спеціального дозволу на користування надрами.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи підтверджено факт порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства, видобутку підземних вод без спеціального дозволу на користування надрами, суд, перевіривши суму завданих відповідачем державі збитків, правомірно дійшов висновків, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 173 442,55грн збитків, завданих державі внаслідок користування відповідачем надрами України, видобутку підземних прісних вод в кількості 41105 м.куб. із розташованих в с.Гаї на території Гаївської сільської ради свердловин №1 та №2, які використано на виробничі потреби відповідача за відсутності спеціального дозволу на користування надрами, є мотивованими та обґрунтованими та підлягають до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, скаржником належними та допустимими доказами не спростовано факту користування надрами на виробничі потреби відповідача за відсутності спеціального дозволу..

Не береться судовою колегією до уваги посилання скаржника на те, що прокурором при зверненні до господарського суду із позовною заявою про захист інтересів держави в особі позивачів-1 та 2 не обґрунтовано порушення інтересів держави у спірних правовідносинах з огляду на наступне.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).

Суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява №42454/02, п. 35) ЄСПЛ висловив таку думку (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

З огляду на вищенаведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Згідно з ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Виходячи з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст. З Закону України «Про прокуратуру», діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.

Відповідно до частин 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону «Про прокуратуру».

Відтак, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор у поданій позовній заяві правомірно зазначає, що позивачами-1 та 2 у справі не здійснювався захист інтересів держави у даних спірних правовідносинах, оскільки, не зважаючи на набрання законної сили постановою Вищого адміністративного суду України від 10.12.2015 у справі К/800/21335/15, позивачі-1 та 2 не звернулись до суду про стягнення з відповідача завданих збитків.

Окрім того, в ході розгляду справи позивач-1 пояснив, що неможливість звернення позивача-1 як уповноваженого органу до господарського суду за захистом інтересів держави зумовлена відсутністю у нього коштів на сплату судового збору. Відтак, прокурор звернувся до господарського суду за захистом інтересів держави з підстав нездійснення такого захисту позивачем-1 як уповноваженим та це суб»єктом.

Як вбачається із матеріалів справи, позов заявлено Заступником прокурора Львівської області в межах наданих йому законодавством повноважень в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції України та Гаївської сільської ради, на які державою покладено обовязок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, повязаних із захистом інтересів держави, передбачених Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Земельним кодексом України, Кодексом України про Надра, Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища», отже, прокурором доведено підставність звернення з відповідним позовом. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 19.07.2018 у справі №822/1169/17.

Відповідно до ч.1,3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Судова колегія звертає увагу на те, що судове рішення переглядається на момент його прийняття судом першої інстанції з врахуванням тих доказів, які були в матеріалах справи саме на момент прийняття рішення судом першої інстанції та фактичних обставин, які існували на момент його прийняття

Судова колегія, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого суду, дійшла висновків, що суд першої інстанції всебічно, повно та обєктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає рішення місцевого господарського суду таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та правильним застосуванням норм процесуального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення не вбачає.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269,270, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 16.10.2018 у справі №914/1464/18 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_4 товариства з обмеженою відповідальністю Прогрес-плюс без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 28.01.2019.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Желік М.Б.

суддя Орищин.А. В.