ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2019 року м. Черкаси справа № 925/1018/18

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Спаських Н.М., із секретарем судового засідання Буднік А.М., за участі представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - за довіреністю;

від відповідача: за участі ОСОБА_2; ОСОБА_3 - заступник директора;

розглянувши матеріали справи за позовом виконавчого комітету Смілянської міської ради (м. Сміла, Черкаська область) до приватного акціонерного товариства "Смілянське АТП 17128" (м. Сміла, Черкаська область) про виконання договірних зобов'язань в натурі

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов з вимогами про:

- зобов'язання ПрАТ "Смілянське АТП 17128" здійснювати перевезення пасажирів на маршрутах № 13 та № 36 у відповідності до умов Договорів №13/13 та № 36/13, затвердженого графіку руху та визначеного маршрутом руху;

- зобов'язання ПрАТ "Смілянське АТП 17128" здійснювати перевезення пасажирів за Договорами з перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування № 3/13, № 5/13, № 10/13, №13/13, № 17/13, № 30/13, № 34/13, № 35/13, № 36/13 від 26.12.2013 за тарифами, затвердженими рішенням виконавчого комітету № 405 від 07.09.2017 "Про встановлення тарифу на перевезення пасажирів міськими автобусами загального користування ПрАТ "Смілянське АТП 17128" в розмірі 4,50 грн. за1 поїздку.

Справа розглядається за правилами загального позовного провадження.

02.01.2019 судом зареєстровано заяву позивача про зменшення позовних вимог від 29.12.2018, якою позивач просить розглядати лише вимоги до відповідача про:

- зобов'язання ПрАТ "Смілянське АТП 17128" здійснювати перевезення пасажирів за Договорами з перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування № 3/13, № 5/13, № 10/13, № 17/13, № 30/13, № 34/13 та № 35/13 від 26.12.2013 за тарифами, затвердженими рішенням виконавчого комітету № 405 від 07.09.2017 "Про встановлення тарифу на перевезення пасажирів міськими автобусами загального користування для ПрАТ "Смілянське АТП 17128" в розмірі 4,50 грн. за 1 поїздку.

Представник позивача пояснив, що за цими договорами сторони дійшли згоди про продовження строку їх дії. Натомість за договорами про перевезення пасажирів за договорами на маршрутах № 13/13 та № 36/13 такої домовленості досягнуто не було і договори припинили свою дію у грудні 2018.

Ухвалою від 02.01.2019 прийнято до розгляду заяву позивача від 29.12.2018 про зменшення позовних вимог, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача зменшені позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив повністю.

У судовому засіданні 11.01.2019 відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, заслухавши доводи і пояснення представників сторін, суд вважає, що позов за зменшеними позовними вимогами підлягає до повного задоволення, виходячи з такого:

У відповідності до ст. 13,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що між Виконавчим комітетом Смілянської міської ради (далі - Замовник, позивач по справі) та публічним акціонерним товариством "Смілянське АТП 17128" (далі - Перевізник, відповідач по справі) були укладені договори від 26.12.2013 (а.с. 16-59):

- № 3/13 з перевезення пасажирів на міському громадському маршруті загального користування, міський маршрут № 3 "АС-2 - вул. Котовського";

- № 5/13 з перевезення пасажирів на міському громадському маршруті загального користування, міський маршрут № 5 "вул. Федотова - Будинок культури СЕМЗ;

- № 10/13 з перевезення пасажирів на міському громадському маршруті загального користування, міський маршрут № 10 "ст. ім. Т. Шевченка- вул. Кармелюка - АС-1";

- № 13/13 з перевезення пасажирів на міському громадському маршруті загального користування, міський маршрут № 13 "вул. Кармелюка - станція Сміла";

- № 17/13 з перевезення пасажирів на міському громадському маршруті загального користування, міський маршрут № 17 "ст. ім. Т. Шевченка - АС-1";

- № 30/13 з перевезення пасажирів на міському громадському маршруті загального користування, міський маршрут № 30 "ст. ім. Т. Шевченка - АС-1";

- № 34/13 з перевезення пасажирів на міському громадському маршруті загального користування, міський маршрут № 34 "стадіон "Локомотив" - міська лікарня";

- № 35/13 з перевезення пасажирів на міському громадському маршруті загального користування, міський маршрут № 35 "стадіон "Локомотив" - АС-2";

№ 36/13 з перевезення пасажирів на міському громадському маршруті загального користування, міський маршрут № 36 "вул. Громова- міська лікарня (через РПЗ) ".

До кожного договору з перевезення пасажирів на міському громадському маршруті загального користування затверджено відповідний розклад руху на кожен маршрут.

У відповідності до п. 1 договорів Замовник надає Перевізнику право на перевезення пасажирів в звичайному режимі руху на автобусному маршруті загального користування, міському маршруті, рух та зупинки за розкладом відповідно до паспорту маршруту, а Перевізник бере на себе зобов'язання надавати транспортні послуги населенню на умовах, передбачених чинним законодавством та договором.

Згідно з пунктом 2.1.3 договорів, перевізник зобов'язувався забезпечувати роботу автобусів на маршрутах у визначені цим пунктом години (по кожному договору окремо) та у відповідності із затвердженим графіком руху та визначеним маршрутом. Відповідно до пункту 2.1.14 договорів перевізник зобов'язаний забезпечити регулярність руху не нижче 98 % від затвердженого розкладу руху. Відповідно до пункту 2.1.10 договорів перевізник зобов'язувався здійснювати перевезення пасажирів і багажу за тарифами, затвердженими у встановленому порядку та видавати пасажирам квитки за встановленою формою.

Сторони договорів визначили, що договори можуть бути розірвані достроково у разі невиконання однією із сторін своїх зобов'язань за цими договорами та з інших підстав, які передбачені законодавством. Сторона яка є ініціатором розірвання договору, письмово попереджає про це іншу сторону не пізніше ніж за 30 днів (пункт 5.2 договорів). Строк дії договорів сторонами встановлений з 26.12.2013 по 26.12.2018 (пункт 6.2 договорів).

У відповідності до п. 6.2. договорів № 3/13, № 5/13, № 10/13, № 17/13, № 30/13, № 34/13 та № 35/13 від 26.12.2013 строк дії договорів встановлюється з 26 грудня 2013 року по 25 грудня 2014 року.

25.09.2014 між сторонами у справі були підписані додатки до договорів № 3/13, № 5/13, № 10/13, № 17/13, № 30/13, № 34/13 та № 35/13 від 26.12.2013, якими було продовжено строки дії договорів з 26 грудня 2013 по 25 грудня 2018 року.

В ході розгляду справи судом встановлено і підтверджено обома сторонами, що за спільною згодою сторін строк дії договорів № 10/13, 17/13, 30/13, 34/13 додатковими угодами до них від 21.12.2018 продовжено до 25 грудня 2023 року (а.с. 231-234). Дію решти договорів № 3/13, 5/13, 35/13 (а.с. 235-237) додатковими угодами від 21.12.2018 фактично продовжено на три місяці до подачі заяви про продовження строку дії договорів або до проведення конкурсу та визначення переможця на маршрутах загального користування.

Отже, на час розгляду справи вказані договори з перевезення пасажирів між сторонами і щодо яких після зменшення позовних вимог залишився спір, є чинними.

Як встановлено судом, спір між сторонами стосується позовної вимоги фактично в частині тарифу на перевезення у розмірі 4,50 грн. за поїздку за останнім рішенням місцевого органу влади (як наполягає позивач), а не самого по собі питання продовження здійснення автобусних перевезень.

В ході розгляду справи представник відповідача повідомили суд, що фактично за певними маршрутами, зокрема, № 13 та 36 у м. Сміла майже відразу після укладення договорів, перевезення були припинені повністю через незадовільний стан автодорожнього покриття на цих маршрутах.

Однак відповідач не довів суду, що на час укладення договорів про перевезення за цими маршрутами у грудні 2013 року дороги були придатними для експлуатації, а вже в березні 2014 вони стали такими, що повністю унеможливлюють по них проїзд пасажирського транспорту.

Відповідач є суб'єктом підприємницької діяльності, а тому ним укладаються господарські договори на страх і ризик його комерційної діяльності, а прийняті на себе зобов'язання підлягають виконанню.

Відповідач не надав суду доказів, що він скористався своїм правом на розірвання договору чи внесення до нього змін, якщо обставини змінилися на стільки, що цей договір виконувати не можна і не звертався з цього приводу до суду. Натомість відповідач повністю і односторонньо припинив виконання своїх зобов'язань по перевезенню пасажирів на певних маршрутах, що визнається та підтверджується обома сторонами.

Отже, після поновлення в ході розгляду справи за згодою сторін терміну дії договорів на перевезення за маршрутами № 3/13, № 5/13, № 10/13, № 17/13, № 30/13, № 34/13 та № 35/13 від 26.12.2013, спірне питання наявності у відповідача обов'язку виконання цих договорів вирішено.

При цьому суд виходить з наступного:

У відповідності до ст. 193 ГК, ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином та в установлений договором строк. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

При укладенні додаткових угод від 21.12.2018 до договорів перевезення, відповідач не скористався своїм правом на внесення до договорів відповідних змін, якщо він вважає, що стан дорожнього покриття не дозволяє здійснювати перевезення пасажирів.

Отже, послуга перевезення повинна надаватися відповідачем на тих умовах, які передбачені договорами з перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування в межах строку дії кожного договору.

Відповідач не доказав суду, що він мав право самостійно припиняти перевезення пасажирів за укладеними із позивачем договорами перевезення.

Суд відхиляє посилання відповідача на ст. 30 ЗУ "Про автомобільний транспорт", якою передбачено, що автомобільний перевізник та автомобільний самозайнятий перевізник, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, мають право, зокрема, відміняти рух транспортних засобів у разі виникнення загрози життю пасажирів чи безпеці вантажів.

Відповідач не надав доказів, що стан доріг на автобусних маршрутах у м. Сміла, які він обслуговує, спричиняють саме виникнення такої загрози.

Пунктами 2.1.10 кожного договору з перевезення пасажирів відповідач прийняв на себе зобов'язання здійснювати перевезення пасажирів і багажу за тарифами, затвердженими в установленому порядку, та видавати пасажирам квитки за встановленою формою.

27.05.2015 між сторонами було підписано додатки до договорів, якими було доповнено підпункт 2.1.10, яким Перевізник зобов'язався з 27.05.2015 здійснювати перевезення пасажирів і багажу за тарифами з розрахунку 3 грн. 50 коп. та видавати пасажирам квитки за встановленою формою (а.с. 59).

Як вбачається з пояснень представників сторін, відповідач, вважаючи тариф у 3,50 грн. збитковим, в певні періоди дії договорів з перевезення пасажирів між сторонами почав перевозити пасажирів за тарифом 4,00-5,00 грн. без внесення змін до договорів та прийняття відповідного рішення виконкомом Смілянської міської ради. Це також підтверджується актами та довідками мобільної групи з контролю за роботою міського пасажирського транспорту загального користування ( а.с. 61-72) за період вересня 2018 року.

Відповідач у заяві від 22.10.2018 (а.с. 155) просить відхилити докази позивача про результати встановлення мобільними групами підвищення відповідачем тарифу на перевезення до 5,00 грн., оскільки такі перевірки, зокрема, проводилися без відома відповідача. Однак підстав для відхилення цих доказів суд не вбачає, оскільки про самовільне підвищення тарифу до 5,00 грн. суду повідомляє сам відповідач, хоча і вважає такі свої дії вимушеними заходами для уникнення збитковості.

Відповідач вважає, що ціни на перевезення пасажирів є вільними і тому перевізник має право встановити їх на власний розсуд, враховуючи зростання своїх витрат.

При цьому відповідач не погоджується здійснювати перевезення пасажирів ні за тарифом 3,50 грн. ні по 4,50 грн., бо й ці тарифи вже є для нього збитковими.

Позивач зі свого боку доводить, що перевезення пасажирів повинні проводитися за тарифами, які затверджуються місцевими органами влади в офіційному порядку.

Підпунктом 2 п. "а" Закону України "Про місцеве самоврядування" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать встановлення в порядку і межах, визначених законом, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

07.09.2017 виконавчим комітетом Смілянської міської ради було прийнято рішення № 405 (а.с. 75), яким було встановлено для ПрАТ "Смілянське АТП 17127 тарифи на перевезення пасажирів у міському транспорті, який працює у звичайному режимі руху в розмірі 4,50 грн. за 1 поїздку.

Пунктом 3 цього ж рішення встановлено, що рішення виконкому Смілянської міської ради від 29.08.2014 № 328 про встановлення попереднього тарифу на перевезення пасажирів втратило чинність. Обидві сторони при цьому визнають, що саме це рішення і встановлювало тариф у розмірі 3,50 грн. про який було внесено зміни до додаткових угод до договорів між сторонами.

Як вже встановлено судом, Перевізник зобов'язаний здійснювати перевезення пасажирів і багажу за тарифами, затвердженими у встановленому порядку.

03.09.2018 позивачем на адресу відповідача направлено листа №181/01-01-53 (а.с. 77), у якому попередив відповідача про недопустимість безпідставного підвищення тарифів на послуги перевезення до 5 грн. та запропонував здійснювати перевезення за тарифами, затвердженими у в установлено порядку, оскільки в іншому разі за невиконання перевізниками умов договорів замовник змушений буде вжити заходів притягнення їх до відповідальності відповідно до чинного законодавства України.

Відповідач виявлені порушення не усунув.

В судовому засіданні представники відповідача вказали, що ПрАТ "Смілянське АТП 17128" подало свої обґрунтовані розрахунки до тарифної комісії Смілянської міської ради для збільшення тарифу на перевезення до 5,00 грн. Тарифна комісія погодилася, що така ціна на перевезення у відповідача є економічно обґрунтованою, однак виконком Смілянської міської ради не затвердив збільшення тарифу до 5,00 грн., хоча проект рішення про це було оприлюднено в місцевій газеті (а.с. 102).

Суд вважає, що відповідач не може самостійно скористатися позитивним для себе висновком тарифної комісії місцевого органу влади для одностороннього збільшення тарифу на перевезення, оскільки без затвердження тарифу місцевим органом влади таке рішення комісії не має самостійного значення. Рішення комісії є лише складовою частиною документації (хоча і обов'язковою), на підставі якої розглядається і затверджується новий тариф на перевезення.

Загальні положення про перевезення, визначені у статті 908 Цивільного Кодексу України, відповідно до положень якої перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Згідно зі статтею 910 ЦК України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд.

Відповідно до підпункту 12 пункту «а» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать залучення на договірних засадах підприємств, установ та організацій, що не належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, до участі в обслуговуванні населення засобами транспорту і зв'язку.

Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами визначено Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 №176 та є обов'язковими для виконання, у тому числі й автомобільними перевізниками. Відповідно до пункту 145 зазначених Правил, автомобільний перевізник зобов'язаний забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів, вживати заходів до забезпечення безпечної, зручної поїздки пасажирів і зберігання та/або доставки багажу згідно з договором перевезення і розкладом руху; здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд; виконувати вимоги цих Правил.

Суд не погоджується із доводами відповідача про те, що ціни на пасажирські перевезення маршрутами загального користування є вільними, виходячи з такого:

Відповідач не вказав на існування норм чинного законодавства, які прямо встановлюють право для перевізника, з яким укладено договір на пасажирські перевезення з місцевим органом влади, на самовільне встановлення тарифу на перевезення.

Відповідач не пояснює, як при наявності такого права будуть відбуватися відшкодування перевізнику за перевезення пільгових категорій населення та за якими тарифами, якщо такі кошти повинні бути попередньо закладені в бюджет місцевого органу влади. При цьому автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом (ст. 37 ЗУ "Про автомобільні перевезення").

Згідно ст. 29 ЗУ "Про автомобільний транспорт" органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Вказаним Законом не передбачено можливості для відповідача мати регульований тариф для пільгових категорій населення, по яких він отримуватиме компенсацію та вільний тариф для всіх інших пасажирів, який перевізник встановлює на власний розсуд.

Постанови КМУ № 1548 від 25.12.1996 "Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів) та № 240 від 25.03.2015 про внесення до неї змін, ЗУ "Про ціни і ціноутворення", на які посилається відповідач, не надають таких прав ПрАТ "Смілянське АПТ 17128", як перевізнику.

Згідно ст. 7 ЗУ "Про автомобільний транспорт" забезпечення організації пасажирських перевезень покладається на міських автобусних маршрутах загального користування - на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту.

Згідно ст. 31 цього ж Закону відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньо обласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов'язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під'їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.

Тут про можливість встановлення перевізником вільних цін на пасажирські перевезення на таких маршрутах мова взагалі не йде, оскільки питання стосується інтересів територіальної громади, яку місцева влада повністю забезпечує загальними послугами перевезення та повинна контролювати ціни на такі перевезення.

Позивач слушно посилається на те, що згідно пп.2) п. а ст. 28 ЗУ "Про місцеве самоврядування" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення тарифів на транспортні послуги.

Суд не погоджується з доводами відповідача, що послуги, які він надає за укладеними із позивачем договорами не є транспортними послугами.

При цьому суд виходить з такого:

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 р. N 176 затверджено правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, якими визначено, що ці Правила визначають порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях і є обов'язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг (далі - замовники послуг), автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами. При цьому транспортні послуги - це діяльність, пов'язана із задоволенням потреби населення в перевезеннях автомобільним транспортом (п. 1,2).

Отже, виходячи із характеру правовідносин сторін, за укладеними сторонами договорами з перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті позивач є замовником транспортних послуг, а відповідач - автомобільним перевізником.

У частині 1 статті 73 цього Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що акти виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Як вбачається із матеріалів справи рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради № 405 від 07.09.2018 «Про встановлення тарифу на перевезення пасажирів міськими автобусами загального користування для ПрАТ "Смілянське АТП 17128" визначено тариф в розмірі 4 грн. 50 коп. за 1 поїздку.

Доказів про визнання цього рішення незаконним суду не подано. Дане питання суд не вправі вирішувати у межах даної справи виходячи із предмету спору та юрисдикції господарського суду.

Також суд відхиляє доводи відповідача про те, що суд повинен вважати це рішення незаконним, оскільки не відомо на підставі яких документів було вирішено встановлення тарифу на перевезення у розмірі 4,50 грн., який відповідач вважає збитковим для себе. Ці питання можуть враховуватися судом лише при оскарженні вказаного рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради № 405 від 07.09.2018, що відповідачем не зроблено.

Оскільки таке рішення виконкому Смілянської міської ради є останнім чинним рішенням щодо встановлення тарифів для відповідача по пасажирських перевезеннях, то воно підлягає обов'язковому виконанню відповідачем при здійсненні перевезень пасажирів за договорами, які укладені із позивачем та надання послуг за якими є предметом спору.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, серед інших, можуть бути: примусове виконання обов'язку в натурі. Вказаний спосіб захисту застосовується у випадку, коли відповідач зобов'язаний вчинити певні дії по відношенню до позивача, але відмовився або уникає можливості виконати свій обов'язок.

За змістом статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене та оцінюючи докази у справі в їх сукупності, зменшені вимоги позивача є обґрунтованими, а тому підлягають до повного задоволення.

Відповідно до статті 129 ГПК України при задоволені позову з відповідача на користь позивача слід стягнути 1762,00 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 238, 240 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобов'язати ПрАТ "Смілянське АТП 17128" здійснювати перевезення пасажирів за Договорами з перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування № 3/13, № 5/13, № 10/13, № 17/13, № 30/13, № 34/13 та № 35/13 від 26.12.2013 за тарифами, затвердженими рішенням виконавчого комітету № 405 від 07.09.2017 "Про встановлення тарифу на перевезення пасажирів міськими автобусами загального користування для ПрАТ "Смілянське АТП 17128" в розмірі 4,50 грн. за 1 поїздку.

3. Стягнути з приватного акціонерного товариства "Смілянське АТП 17128" (ідентифікаційний код 03115436, м. Сміла, Черкаська область, вул. Гордієнко, 108) на користь виконавчого комітету Смілянської міської ради (ідентифікаці6нйий код 04061553, м. Сміла, Черкаська область, вул. Незалежності, 37) -- 1762,00 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

Наказ видати.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 днів.

Повне судове рішення складено 23 січня 2018

Суддя Н.М. Спаських