РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.01.2019Справа № 910/15929/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Письменна О.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ШТРУБЕ УКРАЇНА ГМБХ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БІРІТ-ФОРТУНА"

про стягнення 702 426,02 грн.

за участю представників:

від позивача: Кривобок В.В.

від відповідача: Пилипенко А.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ШТРУБЕ УКРАЇНА ГМБХ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БІРІТ-ФОРТУНА" про стягнення 702426,02 грн., з яких: сума основного боргу у розмірі 201050,00 грн., пеня у сумі 201487,07 грн., різниця по індексу інфляції у сумі 78237,64 грн., відсотки за користування чужими грошовими коштами у сумі 221651,31 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань по договору поставки №СЯ/2015/ЛГ/69 від 01.04.2015 щодо своєчасної та повної оплати за поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/15929/18 та з огляду на те, що справа є незначної складності постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 20.12.2018.

19.12.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшла довідка про стан заборгованості відповідача.

В судовому засіданні 20.12.2018 відкладено розгляд справи на 24.01.2019, про що постановлено ухвалу яка занесена до протоколу судового засідання. Відповідачу направлено ухвалу про виклик в судове засідання.

14.01.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач підтвердив, що сума заборгованості відповідача за договором поставки №СЯ/2015/ЛГ/69 від 01.04.2015 дійсно становить 201 050,00 грн. Однак, відповідач заперечує нарахуванням відсотків за неправомірне користування чужими коштами в розмірі 221651,31 грн. та стягнення різниці по індексу інфляції в розмірі 78237,64 грн., посилаючись на те, що проценти за користування чужими грошовими коштами є по своїй суті пенею, а тому їх нарахування є неправомірним так як з у відповідності до приписів ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Також, відповідач зазначає, що у нього відсутня заборгованість по індексації, а тому стягнення відсотків за неправомірне користування чужими коштами є необґрунтованим.

Представник позивача в судовому засіданні 24.01.2019 надав пояснення по суті позовних вимог, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав наведених у відзиві.

В судовому засіданні 24.01.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.04.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ШТРУБЕ УКРАЇНА ГМБХ" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "БІРІТ-ФОРТУНА" (покупець, відповідач) укладений договір поставки №СЯ/2015/ЛГ/69 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується за цим договором передати (поставити) у погоджений строк покупцеві продукцію для сільгоспвиробництва (надалі-товар), а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В пункті 1.2. договору сторони погодили, що загальна кількість та найменування товару, що підлягає поставці, його часткове співвідношення (асортимент, сортимент), маркування, ціна, строк поставки та інші умови, визначаються специфікаціями (додатки до цього договору), які є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно із погодженою сторонами специфікацією №1 від 01.04.2015 до договору, позивач взяв на себе зобов'язання здійснити поставку відповідачу товару на суму 501050,00 грн.; строк поставки товару до 20 квітня 2015 року.

Факт приймання-передачі товару оформляється видатковою накладною (п. 6.3. договору).

Пунктом 4.6. договору передбачено, що строк оплати зазначається в специфікації.

У відповідності до специфікації №1 від 01.04.2015 до договору, оплата здійснюється відповідачем в розмірі 100% від вартості товару за даною специфікацією до 31 листопада 2015 року.

Умовами пп. 8.3.1. п. 8.3. договору сторони погодили, що за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті товару та заборгованості по індексації, покупець сплачує на користь постачальника пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу.

Згідно із п. 8.5. договору пеня за цим договором нараховується на весь строк прострочення.

У відповідності до пп. 8.3.2. п. 8.3. договору за порушення грошових зобов'язань по оплаті ціни товару та заборгованості по індексації, покупець сплачує на користь постачальника відсотки за неправомірне користування чужими коштами у розмірі 36% річних від суми боргу.

В обґрунтування заявленого позову, позивач стверджує, що на виконання умов договору, позивач поставив, а відповідач прийняв товар на суму 501050,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №124 від 28.04.2015.

Однак, в порушення взятих на себе зобов'язань відповідач здійснив оплату поставленого товару частково на суму 300000,00 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №78 від 29.12.2015. У зв'язку із чим у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 201050,00 грн.

У зв'язку із простроченням грошового зобов'язання по договору поставки №СЯ/2015/ЛГ/69 від 01.04.2015, позивачем заявлені вимоги про стягнення пені у розмірі 201487,07 грн., інфляційних втрат у сумі 78237,64 грн. та відсотків за користування чужими грошовими коштами у сумі 221651,31 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як підтверджено матеріалами справи, на виконання умов договору позивач згідно із видатковою накладною №124 від 28.04.2015 поставив відповідачу товар на загальну суму 501050,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Специфікацією №1 від 01.04.2015 до договору, оплата здійснюється відповідачем в розмірі 100% від вартості товару за даною специфікацією до 31 листопада 2015 року.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як підтверджено матеріалами справи заборгованість відповідача становить 201050,00 грн.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки матеріалами справи підтверджується невиконане зобов'язання за договором у сумі 201050,00 грн., сума заборгованості відповідачем підтверджена, доказів оплати вказаної суми заборгованості відповідачем не надано, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 201050,00 грн.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму пені у розмірі 201487,07 грн. (нарахована з 01.12.2015 по 26.11.2018), інфляційних втрат у сумі 78237,64 грн. (нарахованих з грудня 2015 року по жовтень 2018 року) та відсотків за користування чужими грошовими коштами у сумі 221651,31 грн. (нарахованих з 01.12.2015 по 26.11.2018).

В пункті 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, то позивачем правомірно здійснено нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати за поставлений товар передбачена у пп. 8.3.1. п. 8.3. договору, відповідно до умов якого сторони погодили, що за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті товару та заборгованості по індексації, відповідач сплачує на користь постачальника пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу. Водночас, за змістом із п. 8.5. договору пеня за цим договором нараховується на весь строк прострочення.

З аналізу наведених положень договору, вбачається, що сторони, реалізуючи при укладенні договору своє законодавчо визначене право забезпечення виконання грошових зобов'язань встановленням відповідальності у вигляді пені, узгодили обов'язок відповідача сплатити позивачу пеню за весь період часу, протягом якого не виконане грошове зобов'язання. Отже, в даному випадку сторони передбачили інший період нарахування пені, аніж шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України), у зв'язку із чим період нарахування пені не обмежується шестимісячним строком.

Розрахунок пені у сумі 201487,07 грн. є арифметично вірним, а тому вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України сторони погодили, що відповідач сплачує на користь позивача відсотки за неправомірне користування чужими коштами у розмірі 36% річних від суми боргу.

Розрахунки 36% річних у сумі 221651,31 грн. та інфляційних втрат у сумі 78237,64 є арифметично вірними, а тому вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Щодо заперечень відповідача, то суд зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, пені та процентів річних від простроченої суми не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, ст. 230 Господарського кодексу України пеня є формою неустойки та видою штрафних санкцій, в той час як передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України відсотки річних є наслідком прострочення виконання боржником грошового зобов'язання, не є штрафними санкціями та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин, у разі порушення виконання господарських зобов'язань, обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та процентів річних від простроченої суми.

Наведене, також узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З урахуванням наведеного, доводи відповідача, що стягнення відсотків за неправомірне користування чужими коштами у розмірі 36% річних та пені суперечать вимогам статті 61 Конституції України, за висновками суду є безпідставними та ґрунтуються на помилковому розумінні вимог чинного законодавства.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що нарахування відсотків за неправомірне користування чужими коштами у розмірі 36% річних здійснене на суму основного боргу за поставлений товар, а тому посилання відповідача на відсутність підстав для нарахування 36% річних не приймається судом до уваги.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи встановлені вище обставини, оскільки вимоги позивача є обґрунтованими, суд задовольняє позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ШТРУБЕ УКРАЇНА ГМБХ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "БІРІТ-ФОРТУНА" про стягнення основного боргу у розмірі 201050,00 грн., пені у сумі 201487,07 грн., різниці по індексу інфляції у сумі 78237,64 грн. та відсотків за користування чужими грошовими коштами у сумі 221651,31 грн.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БІРІТ-ФОРТУНА" (03049, м. Київ, вулиця БОГДАНІВСЬКА, будинок 10, ідентифікаційний код 33233801) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ШТРУБЕ УКРАЇНА ГМБХ" (02098, м. Київ, вулиця Ю.ШУМСЬКОГО, будинок 1, офіс 115, ідентифікаційний код 36300896) суму основного боргу у розмірі 201050,00 грн., пеню у сумі 201487,07 грн., інфляційні втрати у сумі 78237,64 грн., відсотки за користування чужими грошовими коштами у сумі 221651,31 грн. та судовий збір у розмірі 10536,39 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 29.01.2019.

Суддя О.В. Гулевець