ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2019 Справа №914/1846/18

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Будексім», м.Новояворівськ
до відповідача-1: до відповідача-2:Товариство з обмеженою відповідальністю «Фетра-Ізолта» , м. Київ Товариств з обмеженою відповідальністю «ПКБ ОСОБА_1»,с.Жорниська
про: визнання недійсним договору

Суддя Березяк Н.Є. Секретар судового засідання Кравець О.І.
За участю представників:
позивача:не зявився
відповідачів:ОСОБА_1 представник.

Суть спору: на розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Будексім» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фетра-Ізолта» та до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПКБ ОСОБА_1» про визнання недійсним договору.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 16 жовтня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 914/1846/18, призначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 05.11.2018 року.

Рух справи відображено в попередніх ухвалах та протоколах суду.

Ухвалою суду від 11.12.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 15.01.2019.

В судове засідання представник позивача не зявився, причин неявки суду не повідомив.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду м.Києва від 04.07.2016 року в справі № 910/7194/16 задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Будексім» та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фетра-Ізолта» борг в загальній сумі 668150,63 грн. Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ ГТУЮ у місті Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення суду ВП № 52311557. Постановою Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби від 04.10.2016р. на кошти боржника накладено арешт. Як стверджує позивач, незважаючи на це, 30.10.2017 року між ТОВ «Фатра-Ізолфа» та ТОВ «ПКБ ОСОБА_1» укладено договір про відступлення права вимоги № 2, відповідно до умов якого ТОВ «Фатра-Ізолфа» передало, а ТОВ «ПКБ ОСОБА_1» прийняло право вимоги щодо стягнення з ТОВ «ХК «УКРБУД-1» інфляційних витрат в розмірі 236659,58 гривень та 3 % річних в розмірі 32009,92 гривень. Позивач зазначив, що вказаний договір про відступлення права вимоги укладений з порушенням вимог ст.203 Цивільного кодексу України та грубо порушує його інтереси, а умисні та протиправні дії ТОВ «Фатра-Ізолфа» порушують публічний порядок, встановлений законодавством України в сфері виконавчого провадження. На думку позивача ТОВ «Фатра-Ізолфа» було зобовязане подати відповідну інформацію в складі фінансової звітності до органів доходів і зборів, але умисно не зробив цього, чим позбавив виконавця можливості в порядку, передбаченому статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження» отримати достовірну інформацію від органів доходів і зборів про наявність у боржника ТОВ «Фатра-Ізолфа» дебіторської заборгованості. В свою чергу ТОВ «ПКБ ОСОБА_1» після укладення договору про відступлення права вимоги було зобов'язане визнати збільшення власного доходу у вигляді надходження активу шляхом внесення в документи бухгалтерського обліку відповідної інформації про вказану дебіторську заборгованість. Позивач звернув увагу, що ТОВ «Фатра-Ізолфа» та ТОВ «ПКБ ОСОБА_1» є повязаними особами, оскільки єдиний учасник та директор ТОВ «Фатра-Ізолфа» є також директором ТОВ «ПКБ ОСОБА_1». На підставі вищенаведеного просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги №2 від 30.10.2017 року, укладений між ТОВ «Фатра-Ізолфа» та ТОВ «ПКБ ОСОБА_1».

Представник відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень посилається на ті обставини, що визнання недійсним оспорюваного договору вже було предметом розгляду в іншій господарській справі і викладені позивачем обставини вже були предметом дослідження, а відтак зазначені обставини, що встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили не підлягають повторному дослідженню. З огляду на викладене, просить відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні 15.01.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд заслухавши представника відповідача, присутнього у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

30 жовтня 2017 року між відповідачами по справі було укладено Договір про відступлення права вимоги № 2. Відповідно до умов договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Фатра-Ізолфа», як Первісний кредитор, передало Товариству з обмеженою відповідальністю «ПКБ ОСОБА_1», як Новому кредитору, право вимоги щодо стягнення інфляційних в сумі 236659,58грн. та 3% річних в сумі 3200992грн. з боржника товариства з обмеженою відповідальністю «Холдингової компанії «Укрбуд-1», як з боржника за несвоєчасне повернення авансу в сумі 516501,00грн., сплаченого ТОВ «Фатра-Ізолфа» згідно договору № 14/11-01-А від 13.11.2014 року.

Як стверджує позивач, зазначений договір укладений з порушенням ст.203 ЦК України, як такий, що укладений безоплатно і в порушення п.1 ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» і підлягає визнанню недійсним.

В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на ті обставини, що рішенням господарського суду м. Києва від 04.07.2016р. у справі № 910/7194/16 задоволено частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Будексім» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фатра-Ізолфа»: стягнуто з Товариства на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Будексім» 407 901 (чотириста сім тисяч дев'ятсот одну) грн. 15 коп. основного боргу, 167 609 (сто шістдесят сім тисяч шістсот дев'ять) грн. 94 коп. інфляційних втрат, 14 986 (чотирнадцять тисяч дев'ятсот вісімдесят шість) 64 коп. 3% річних, 67 778 (шістдесят сім тисяч сімсот сімдесят вісім) грн. 75 коп. пені, 9 874 (дев'ять тисяч вісімсот сімдесят чотири) грн. 15 коп. витрат по сплаті судового збору.

22.07.2016р. видано наказ на примусове виконання рішення суду у цій справі.

04.10.2016р. постановою державного виконавця у ВП №52311557 накладено арешт на кошти боржника, що містяться на рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю «Фатра-Ізолфа», а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, що належать боржнику у межах суми 735 465,69 грн. з урахуванням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

Рішення у зазначеній справі не виконане.

Як стверджує позивач, укладаючи договір про відступлення права вимоги , боржник ОСОБА_2 «Фатра-Ізолфа» позбавив стягувача ТзОВ «Будексім» можливості звернути стягнення на актив у вигляді права вимоги до ТзОВ ХК «Укрбуд-1», чим порушив його права.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Загальні правові засади визнання правочину недійсним визначені у ст. 215 ЦК України, частина 1 якої передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 вищенаведеної правової норми визначено, що у разі, коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Схожі за змістом положення містить і ст. 207 ГК України, відповідно до якої господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦКУ недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Дослідивши матеріали справи та подані позивачем докази в обґрунтування позовних вимог судом встановлено, що позивач посилається на недійсність правочину з підстав порушення вимог п.1 ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» , а саме укладення значного правочину, з метою унеможливлення чи ускладнення виконання рішення суду.

Доводи позивача необґрунтовані і спростовуються матеріалами справи.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вже зазначалося раніше, 30 жовтня 2017 року між відповідачами по справі було укладено Договір про відступлення права вимоги № 2. Відповідно до умов якого ТзОВ «Фатра-Ізолфа» ( Первісний кредитор) передало ТзОВ «ПКБ ОСОБА_1» ( Новому кредитору) право вимоги щодо стягнення інфляційних в сумі 236659,58грн. та 3% річних в сумі 3200992грн. з ТзОВ «Холдингової компанії «Укрбуд-1», як з боржника за несвоєчасне повернення авансу в сумі 516501,00грн., сплаченого ТзОВ «Фатра-Ізолфа» згідно договору № 14/11-01-А від 13.11.2014 року.

Звертаючись з позовом про визнання зазначеного правочину недійсним, позивач стверджує, що дії сторін правочину спрямовані на незаконне заволодіння активом ТзОВ «Фатра-Ізолфа», який підпадає під звернення стягнення на виконання рішення суду, та ухилення від сплати податків, що, на думку позивача, свідчить про «пряме та умисне порушення публічного порядку, встановленого законодавством України в сфері виконавчого провадження та оподаткування» ( а.с.3) .

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Дана стаття передбачає два види недійсності правочинів: 1) котрі порушують публічний порядок і є нікчемними; 2) котрі суперечать інтересам держави і суспільства і є оспорюваними. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Статтею 512 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Згідно норми статті 513 правочин щодо зміни кредитора в зобовязанні вчиняється в тій самій формі, що і правочин на підставі якого виникало зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.175 Господарського кодексу України договір вважається укладеним у випадку досягнення сторонами умов щодо його предмету. строку та ціни.

Укладаючи договір, сторони досягли всіх істотних умов відносно вказаного виду договору, тобто встановили його предмет, порядок передачі документації, строк дії договору.

Зазначені обставини встановлені рішенням господарського суду у справі № 914/10009/18 (яке набрало законної сили) і не підлягають доведенню і дослідженню знову у даній справі. На цій підставі у відповідності з вимогами статей 513, 514, 516, 638 Цивільного кодексу України та ст.ст.180, 181 Господарського кодексу України, він вважається укладеним.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування ст.215 та ст.228 ЦК України, оскільки оспорюваний Договір про відступлення права вимоги № 2 від 30.10.2017 року не порушує публічний порядок не суперечить інтересам держави і суспільства.

З огляду на викладене, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, суд не вбачає підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Відповідно до ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається , як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно положень ст.13 ГПК України, судочинство у господарський судах здійснюються на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається , як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених законом.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно із положеннями ст.77 ГПК України, обставини , які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень п.2 ч.4 ст. 129 ГПК України, у разі відмови в позові, судові витрати , повязані з розглядом справи покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, виходячи з положень чинного законодавства, зясувавши всі обставини справи, повно і всебічно дослідивши наявні в справі докази, проаналізувавши практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, суд прийшов до висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 80, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241, 327 ГПК України, суд-

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в порядку, передбаченому розділом ІV ГПК України до Західного апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 23.01.2019 р.

Суддя Березяк Н.Є.