ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2019 р. Справа№ 910/2655/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В

суддів: Коротун О.М.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Ткаченко О.О. довіреність № 225-КМГ-3828 від 23.10.2018;

від відповідача: не прибув,

розглянувши розглядаючи апеляційну скаргу Релігійної громади Успення Пресвятої Богородиці у Дарницькому районі м. Києва Української православної церкви Київського патріархату

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2018 (повний текст складено 27.08.2018)

у справі № 910/2655/18 (суддя - Привалов А.І.)

за позовом Київської міської ради

до Релігійної громади Успення Пресвятої Богородиці у Дарницькому районі м. Києва Української православної церкви Київського патріархату

про звільнення та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки

Встановив

Київська міська рада (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Релігійної громади Успення Пресвятої Богородиці у Дарницькому районі м. Києва Української православної церкви Київського патріархату (далі - відповідач) про звільнення та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що відповідач за відсутності документів, які посвідчують право власності або право користування, здійснює будівництво нерухомого майна на земельній ділянці орієнтованою площею 0,3 га навпроти діл. № 77 на вул. 160-ій Садовій (біля озера "Підбірне") у Дарницькому районі м. Києва, чим порушує права територіальної громади міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.08.2018 у справі 910/2655/18 позовні вимоги задоволено повністю. Зобов'язано Релігійну громаду Успення Пресвятої Богородиці у Дарницькому районі м. Києва Української православної церкви Київського патріархату звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,3 га, яка розташована навпроти діл. № 77 на вул. 160-ій Садовій (біля озера "Підбірне") у Дарницькому районі м. Києва, та повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель і споруд. Стягнуто з Релігійної громади Успення Пресвятої Богородиці у Дарницькому районі м. Києва Української православної церкви Київського патріархату на користь Київської міської ради 3 524,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - Релігійна громада Успення Пресвятої Богородиці у Дарницькому районі м. Києва Української православної церкви Київського патріархату звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2018 у справі № 910/2655/18 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема суд першої інстанції неправомірно відмовив в задоволенні клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи.

Крім того, скаржник зазначив, що він 29.03.2018 належним чином звернувся до Київської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, окрім цього, релігійні організації мають право на отримання земельних ділянок у безоплатне постійне користування; релігійна організація є неприбутковою організацією, яка не має на меті одержання прибутку, і планує використання спірної земельної ділянки виключно задля суспільних потреб та інтересів парафіян храму, а відтак наявні підстави для відмови в позові.

Так, релігійна організація вивезла більше 10 повних вантажних машин зі сміття, зі спірної земельної ділянки, здійснила роботи з її благоустрою та укріплення берегової території, з перенесення мереж (документи на підтвердження містяться в матеріалах справи), власними силами побудувала на її території дитячий майданчик та Храм та вживає усі необхідні заходи для отримання права на спірну земельну ділянку.

Крім того, скаржник вказав, що він не отримував лист Департаменту земельних ресурсів від 12.04.2018 за вих. №ПНП-1426 на який посилається суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Київський апеляційний господарський суд апеляційну скаргу Релігійної громади Успення Пресвятої Богородиці у Дарницькому районі м. Києва Української православної церкви Київського патріархату на рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2018 у справі №910/2655/18 залишив без руху своєю ухвалою від 01.10.2018.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у встановленому розмірі згідно з чинним законодавством

25.06.2018 на виконання Указу Президента України №454/2017 від 29.12.2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах", яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 року в газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 15.11.2018, справу № 910/2655/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Чорногуз М.Г., Коротун О.М.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Релігійної громади Успення Пресвятої Богородиці у Дарницькому районі м. Києва Української православної церкви Київського патріархату на рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2018 у справі №910/2655/18 та призначив розгляд справи на 14.01.2019 своєю ухвалою від 20.11.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2019 розгляд справи було відкладено на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

18.01.2019 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

За результатом розгляду справи Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що немає підстав для задоволення даного клопотання, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов'язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, повторну неявку представників апелянта, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

У судовому засіданні 21.01.2019 представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Релігійної громади Успення Пресвятої Богородиці у Дарницькому районі м. Києва Української православної церкви Київського патріархату - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 21.12.2017 року посадовою особою Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відповідно до Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 року № 16/890, ст.ст. 187,189 Земельного кодексу України, головним спеціалістом Ваньчуком Я.Б., в присутності начальника відділу землеустрою та моніторингу земель Дарницького району м. Києва Іваненка І.М., було проведено обстеження земельної ділянки, розташованої навпроти діл. № 77 на вул. 160-ій Садовій (біля озера "Підбірне") у Дарницькому районі м. Києва, за результатами якого складений акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 17-0122-02 від 21.12.2017 року (наявний в матеріалах справи).

Так, відповідно до акту № 17-0122-02 від 21.12.2017 року, Релігійна громада Успення Пресвятої Богородиці у Дарницькому районі м. Києва УПЦ Київського патріархату здійснює будівельні роботи на земельній ділянці орієнтовною площею 0,3 га навпроти діл. № 77 на вул. 160-ій Садовій (біля озера "Підбірне") у Дарницькому районі м. Києва за відсутності рішень Київської міської ради щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність (користування).

Тобто, посадовою особою Департаменту земельних ресурсів Ваньчуком Я.Б. було виявлено порушення пункту б) ст. 211 Земельного кодексу України - самовільне зайняття земельної ділянки.

21.12.2017 року на адресу Релігійної громади Успення Пресвятої Богородиці у Дарницькому районі м. Києва УПЦ Київського патріархату була направлена вказівка щодо усунення порушень земельного законодавства у десятиденний строк.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, будь-яка земельна ділянка по вул. 160-ій Садовій у Дарницькому районі м. Києва за відповідачем не зареєстрована.

Отже, спір у справі виник у зв'язку з виявленням факту використання відповідачем без документів, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою, орієнтовною площею 0,3 га, яка розташована навпроти діл. № 77 на вул. 160-ій Садовій (біля озера "Підбірне") у Дарницькому районі м. Києва, та проведення на ній будівництва храму.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі ст. 78 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

За змістом ст. 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Відповідно до ст. 9 Земельного кодексу України, до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території належить, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Положеннями ст. 35 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено, що державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища. Державному контролю підлягають використання і охорона земель, надр, поверхневих і підземних вод, атмосферного повітря, лісів та іншої рослинності, тваринного світу, морського середовища та природних ресурсів територіальних вод, континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони України, природних територій та об'єктів, що підлягають особливій охороні, стан навколишнього природного середовища, а також дотримання заходів біологічної і генетичної безпеки щодо біологічних об'єктів навколишнього природного середовища при створенні, дослідженні та практичному використанні генетично модифікованих організмів у відкритій системі.

Статтею 15 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено повноваження місцевих рад у галузі охорони навколишнього природного середовища та зазначено, що місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції, в тому числі, здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Аналогічні положення наведені в ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", відповідно до якої до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, делеговані повноваження щодо здійснення контролю за дотриманням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Оскільки спірна земельна ділянка, яка, за твердженням позивача, використовуються відповідачем без будь-яких правових підстав, знаходиться на території міста Києва, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що Київська міська рада, як орган місцевого самоврядування, який здійснює розпорядження землями територіальної громади міста Києва та який уповноважений на здійснення в межах своєї території контролю за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, з огляду на заявлені предмет позову та підстави позову, є належним позивачем у даній справі.

За змістом ст. 2 Закону України "Про охорону земель", об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Статтею 189 Земельного кодексу України та статтею 20 Закону України "Про охорону земель" передбачено, що самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюють сільські, селищні, міські, районні та обласні ради.

За змістом Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25 вересня 2003 року № 16/890, самоврядний контроль за використанням і охороною земель полягає у забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства та включає правові, економічні і соціальні заходи, спрямовані на додержання вимог земельного законодавства. Самоврядний контроль повинен здійснюватись систематично, регулярно і своєчасно, що значно підвищує ефективність та результативність контрольної діяльності. Самоврядний контроль за використанням і охороною земель передбачає постійне спостереження за станом земель, отримання від землекористувачів і землевласників відповідної проміжної та підсумкової інформації про використання земель, аналіз цієї інформації та результатів моніторингу. Усі землі в межах міста Києва є об'єктами самоврядного контролю та охорони.

Відповідно до п. 10 рішення Київської міської ради від 02.04.2015 року N 317/1182 "Про забезпечення недопущення самочинного будівництва та самовільного зайняття земельних ділянок" передбачено, що у разі виявлення факту самочинного будівництва без відповідних дозвільних документів або виданих з порушенням законодавства чи самовільного зайняття земельної ділянки Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відповідній районній в місті Києві державній адміністрації слід забезпечити складання акта про виявлені порушення.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Пунктом 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" № 6 від 17.05.2011 роз'яснено, що відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а також передбаченому ст. 6 Земельного кодексу України принципі забезпечення раціонального використання та охорони земель.

Згідно з ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч. 1 ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Частиною 2 ст. 123 Земельного кодексу України встановлено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, згідно з положеннями законодавства України право на землю реалізується шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Визначений законодавством порядок набуття права на землю передбачає, зокрема, отримання заявником дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, рішення компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також про передання у власність чи користування (оренду) визначеної земельної ділянки заявникові, та отримання документів, що посвідчують права заявника на визначену земельну ділянку. Усі перелічені документи можуть свідчити або про вжиття особою заходів до оформлення права на земельну ділянку або про завершення оформлення такого права в установленому законодавством порядку.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, будь-які рішення про передачу спірної земельної ділянки орієнтовною площею 0,3 га, розташованої навпроти діл. № 77 на вул. 160-ій Садовій (біля озера "Підбірне") у Дарницькому районі м. Києва, Київською міською радою не приймались.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що факт використання відповідачем спірної земельної ділянки, орієнтовною площею 0,3 га, розташованої навпроти діл. № 77 на вул. 160-ій Садовій (біля озера "Підбірне") у Дарницькому районі м. Києва, та проведення на ній будівництва храму за відсутності будь-яких дозвільних документів відповідачем не заперечується.

Щодо твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що ним 29.03.2018 було подано клопотання до Київської міської Ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відносно земельної ділянки площею 0,4 га для будівництва, експлуатації та обслуговування будівлі храму за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, вул. Садова, 159-160, яке було належним чином зареєстровано Департаментом земельних ресурсів, про що свідчить відповідна відмітка, колегія суддів відзначає наступне.

Так, вказане клопотання було зареєстровано Департаментом земельних ресурсів за вих. № К-33802 від 29.03.2018 року. Разом з цим, колегія суддів відзначає, що дане клопотання було зареєстровано після виявлення факту порушення відповідачем вимог земельного законодавства та звернення позивача 06.03.2018 року з позовом до господарського суду про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що матеріали справи містять лише два звернення до Київської міської ради, в яких відповідач просив Голову Київської міської ради Кличка В.В. сприяти в оформленні земельної ділянки за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, масив Осокорки, вул. Садова, 159-160. Водночас, належним чином було зареєстроване тільки одне звернення від 04.07.2016 року.

Позивачем до матеріалів справи залучено лист Департаменту земельних ресурсів від 12.04.2018 року за вих. № ПНП-1426, яким відповідача було повідомлено, що для подальшого опрацювання клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та підготовки відповідного проекту рішення Київської міської ради необхідно надати певний пакет документів, визначених законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядком набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20.04.2017 року № 241/2463.

При цьому, колегія суддів приймає як належне твердження скаржника, що матеріали справи не містять належних доказів отримання вищевказаного листа відповідачем, проте вважає їх такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Щодо заяв фізичних осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в яких вказані особи відмовились від приватизації земельних ділянок на користь Релігійної громади Успення Пресвятої Богородиці у Дарницькому районі м. Києва УПЦ Київського патріархату, суд першої інстанції правомірно не взяв їх до уваги, оскільки у наданих суду копіях заяв зазначені земельні ділянки, які розташовані за іншими адресами, ніж спірна земельна ділянка.

Окрім того, дозвіл про проведення робіт з благоустрою, виданий Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією 15.02.2016р. за № 101-1368/02, стосувався благоустрою прибережної ділянки, прилеглої до пляжу на вул. Садовій, 159, тоді як спірна земельна ділянка орієнтовною площею 0,3 га, розташована навпроти діл. №77 на вул. 160-ій Садовій у Дарницькому районі м. Києва, тобто вказаний дозвіл також стосувався іншої земельної ділянки, а не питань зайняття земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За змістом ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

За змістом ч. 2 ст. 212 Земельного кодексу України, приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

З огляду на викладене та враховуючи, що спірна земельна ділянка використовуються без правовстановлюючих документів відповідачем та таке використання порушує право територіальної громад міста Києва на землю, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції неправомірно відмовив в задоволенні клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, з огляду на наступне.

Так, дане клопотання є необґрунтованим та безпідставним, оскільки , зокрема заявником не було вказано які саме обставини вказують на необхідність проведення експертизи, а матеріали справи місять достатньо відповідних доказів для винесення правомірного рішення.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Отже, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що розумність тривалості провадження по судовій справі повинна бути оцінена в світлі обставин справи та з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, а також предмет спору. Відповідно до аналізу приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні суди.

Отже, враховуючи, що матеріали справи місять достатньо відповідних доказів для винесення правомірного рішення, зупинення розгляду справи для проведення експертизи призведе до безпідставного затягування розгляду справи.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Релігійної громади Успення Пресвятої Богородиці у Дарницькому районі м. Києва Української православної церкви Київського патріархату залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2018 року у справі №910/2655/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи №910/2655/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

М.Г. Чорногуз

Дата складення повного тексту 29.01.2019.