ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2019 р. Справа№ 910/7066/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2018

у справі №910/7066/18 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД»

до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Велес Ойл»

про присудження до виконання обов'язку в натурі

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» (надалі ТОВ «Софа ЛТД», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (змінено найменування на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», надалі - відповідач) про присудження до виконання обов'язку в натурі, а саме, передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» оригінали кредитного договору від 11.01.2013 №4В13010И та усіх інших документів, що підтверджують перехід ТОВ «Софа ЛТД» права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Велес Ойл» за вказаним кредитним договором (платіжні доручення, квитанції тощо та всі інші документи, які свідчать про їх виконання на підставі договору поруки від 25.10.2016 № 4В13010И/П).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2018 розглянуто та задоволено клопотання позивача, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Велес Ойл» (надалі - ТОВ «Велес Ойл, третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.10.2018 у справі №910/7066/18 в позові ТОВ «Софа ЛТД» відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач жодним чином не обґрунтовує, з посиланням на належні, допустимі та достатні докази дійсності юридичного факту виконання ним обов'язку боржника у обсязі, що мав би своїм наслідком припинення зобов'язання боржника перед відповідачем. Також суд зазначив, що умовами укладеного між сторонами Договору поруки не передбачено зобов'язання кредитора передати поручителю саме оригінали кредитного договору та договорів, які засвідчують обов'язок боржника виконати свої зобов'язання перед поручителем, а позивачем обрано неефективний спосіб захисту, який не відповідача договору та закону.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «Софа ЛТД» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи, прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що вплинуло на законність і обґрунтованість рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт посилався на ненадання належної правової оцінки фактам та наданим позивачем доказам, про які зазначав позивач і не врахував положень договору поруки, положень ст. 556 ЦК України; порушення ст. 20 ГК України та позбавлення позивача процесуальних прав, передбачених ст. 46 ГПК України; порушення ст. 5 ГПК України, не врахування факту невиконання обов'язку відповідача за договором передати копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором; невмотивування судом кожного аргументу, зазначеного учасниками справи; невирішення клопотання позивача про витребування доказів.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2018 апеляційну скаргу ТОВ «Софа ЛТД» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів, Дикунської С.Я., Жук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Софа ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2018 у справі №910/7066/18. Розгляд скарги призначено на 21.01.2019, встановлено відповідачеві та третій особі строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 21.01.2019 представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати. Представник проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

Третя особа явку свого уповноваженого представника не забезпечила, про день, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

За приписами ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Вислухавши думку представників позивача та відповідача, враховуючи, що третя особа не повідомила суд про поважність причин нез'явлення до суду апеляційної інстанції, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за її відсутності.

21.01.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, у зв'язку з чим ухвалене у справі №910/7066/18 рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2018 має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

25.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» (поручитель) та Публічним акціонерним товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (кредитор, Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк») укладено договір поруки № 4В13010И/П (надалі - договір поруки).

Відповідно до п. 1 Договору поруки його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю-фірмою «Велес Ойл» (код за ) (надалі - боржник) своїх зобов'язань за кредитним договором від 11.01.2013

№ 4В13010И (надалі - кредитний договір), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Пунктом 5 договору поруки встановлено, що у випадку невиконання ТОВ «Велес Ойл» обов'язку пункту 1 цього договору, відповідач направляє на адресу позивача письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання.

Відповідно до пункту 6 договору поруки позивач зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі відповідача, впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

Позов мотивовано тим, що поручителем (позивачем) було виконано обов'язок боржника за кредитним договором, а саме погашено суму боргу в розмірі 686 208 623,83 грн, тому відповідач у відповідності до умов договору поруки та ст. 556 Цивільного кодексу України повинен вручити йому оригінали документів, які підтверджують права позивача, як нового кредитора, проте відповідач відповідні документи позивачу не надав, чим порушив свої зобов'язання.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «Софа ЛТД», а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що спростовуються наявними у справі доказами, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч.ч. 1,2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в термін, відповідно до кредитного договору.

Відповідно до п. 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Положеннями ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, апеляційний господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач не підтверджують наявність у відповідача обов'язку передати йому оригінали запитуваних документів.

Згідно платіжного доручення № 359 від 26.10.2016 позивачем перераховано відповідачу кошти в сумі 686 208 623,83 грн в порядку «призначення платежу» зазначено: «исполнение обязательств по кред.договору N4В13010И от 11.01.13 согласно договора поручительства N4В13010И/П от 25.10.16».

Відповідно до п. 10 договору поруки (т. 1 а.с. 32) кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів Банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

При цьому, звертаючись з даним позовом, позивач просить передати йому оригінали кредитного договору від 11.01.2013 №4В13010И та усіх інших документів, що підтверджують перехід ТОВ «Софа ЛТД» права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Велес Ойл» за вказаним кредитним договором (платіжні доручення, квитанції тощо та всі інші документи, які свідчать про їх виконання, на підставі договору поруки від 25.10.2016 № 4В13010И/П).

За таких обставин, вбачається, що ні законом ні положеннями договору поруки на які посилається позивач, не передбачено передачу кредитором поручителю саме оригіналів документів, які підтверджують обов'язок боржника, оскільки з огляду на ч. 3 ст. 553 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 556 Цивільного кодексу України поручителем може бути кілька осіб і до кожного з них хто виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов'язку, що виконана ним.

Відтак, якщо слідувати логікою позивача, який посилається на вимоги ст. 556 ЦК України вказуючи що зазначена стаття встановлює обов'язок передати саме оригінали, право інших поручителів, у разі їх наявності та виконання зобов'язання замість кредитора, будуть позбавлені права вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

У відповідності до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вимоги позивача про присудження до виконання обов'язку в натурі, а саме, передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» оригінали кредитного договору від 11.01.2013 №4В13010И та усіх інших документів, що підтверджують перехід ТОВ «Софа ЛТД» права вимоги до товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Велес Ойл» за вказаним кредитним договором, є такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому підстави для задоволення позову відсутні, про що правильно зазначив суд першої інстанції.

Крім того, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність належними, допустимими і достатніми доказами, що ним виконано у повному обсязі зобов'язання боржника за кредитним договором. Разом з тим, оплата згідно з платіжним дорученням № 359 від 26.10.2016 в сумі 686 208 623,83 грн жодним чином не доводить, що на момент перерахування коштів сума заборгованості боржника за кредитним договором була саме в такому розмірі, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що на виконання умов пункту 6 договору поруки, виставлялися будь-які вимоги банку до поручителя про погашення заборгованості за кредитним договором за боржника з визначенням суми боргу.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що у справі відсутні будь-які докази виконання вимог ст. 555 Цивільного кодексу України в частині як повідомлення боржника про одержання такої вимоги від кредитора, так і в частині наявності заперечень будь-якої з сторін вказаних правовідносин проти вимог.

Відповідно, колегія суддів апеляційної інстанції також не знаходить достатніх підстав вважати права позивача порушеними, а відповідача відповідальним за таке порушення, а тому у задоволенні позовних вимог правомірно відмовлено судом.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що невирішення судом першої інстанції поданого стороною клопотання про витребування доказів становить порушення за приписами ст.ст. 81, 182, 232 ГПК України, оскільки матеріали справи не містять доказів про його вирішення в установленому ГПК України порядку. Однак, на переконання колегії суддів, такі дії суду не призвели до неправильного вирішення спору по суті, що, в свою чергу, не є підставою для скасування судового рішення в розумінні ч.ч. 1,2 ст. 277 ГПК України.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

На переконання колегії, суд першої інстанції правильно визначив правову природу відносин та правомірно зазначив норми права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, визнавши позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом з тим, враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 11.10.2018 у справі №910/7066/18 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків місцевого господарського суду не спростовують. У зв'язку з цим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ТОВ «Софа ЛТД» - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 270-271, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2018 у справі № 910/7066/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2018 у справі №910/7066/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/7066/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 30.01.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук