ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/3580/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шатернікова М.І.

при секретарі судового засідання Цірук О.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова" м. Харків

до Державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків

про стягнення 102740,14 грн.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність № 43/ю від 25.10.2018)

відповідача - не зявився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ДП "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова" 22.12.2018 звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ДП "Харківський завод транспортного устаткування" коштів у розмірі 102740,14 грн. Свої вимоги обґрунтовує неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобовязань щодо поставки товару у обумовлені сторонами строки за договором поставки № 29/17-П/3984-ХКБМ, укладеним між сторонами 15.12.2017 року. Згідно позовної заяви заявлена до стягнення сума складається з пені, нарахованої за період з 20.07.2018 р. до 03.12.2018 р., у сумі 67828,64 грн. та штрафу у сумі 34911,50 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.12.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/3580/18, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні 23.01.2019 о 10:30.

Представник позивача у судовому засіданні 23.01.2019 позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просить суд їх задовольнити та стягнути з відповідача пеню у розмірі 67828,64 грн. та 7 % штрафу у розмірі 34911,50 грн., а також просить покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору.

Відповідач в судове засідання 23.01.2019 свого повноважного представника не направив, своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, про розгляд даної справи повідомлений 04.01.2019 р., тобто своєчасно та належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення рекомендованого відправлення відповідачу, зокрема, ухвали господарського суду Харківської області від 26.12.2018.

Положеннями частини 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

З'ясувавши всі фактичні обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши наявні у матеріалах справи докази, господарський суд встановив наступне:

15.12.2017 між Державним підприємством "Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені ОСОБА_2" (позивач, покупець) та Державним підприємством "Харківський завод транспортного устаткування" (відповідач, постачальник) укладено договір поставки № 29/17-П/3984-ХКБМ (т.с. І а.с. 14-20), відповідно до умов пункту п 1.1. постачальник зобовязується по конструкторській документації Покупця виготовити, поставити та передати у власність покупця комплект деталей системи боєживлення, у кількості 10 (десять) комплектів (далі - продукція), в номенклатурі і кількості зазначеній в Специфікації поставки продукції (Додаток №1), що є невідємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 3.1 договору в редакції додаткової угоду №1 від 05.04.18 до Договору, поставка продукції здійснюється постачальником на умовах DDP, відповідно до Міжнародних правил тлумачення торгових термінів «Інкотермс» (в редакції 2000 року) на склад покупця, який знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126 в термін 210 календарних днів після отримання постачальником авансового платежу згідно п. 5.1.1 Договору.

Відповідно до умов п. 4.5 Договору, загальна орієнтовна вартість продукції, що поставляється за цим Договором, згідно з протоколом узгодження орієнтовної ціни становить 498735,60 грн. в т.ч. ПДВ 83122,60 грн.

Згідно з вимогами п. 5.1.1 Договору, авансовий платіж в розмірі 80 % від загальної вартості продукції, яка постачається за цим Договором, згідно п. 4.5. проводиться на підставі рахунку, наданого постачальником впродовж 15 календарних днів з дати підписання договору двома сторонами

Так, з матеріалів справи вбачається, що 22.12.2017 позивачем, на виконання приписів п. 5.1.1. договору, сплачено відповідачу 80% авансу на суму 398988,48 грн., про що свідчить платіжне доручення №4916 від 22.12.17 (т.с. І а.с. 26). При цьому, судом прийнято до уваги, що у вищезазначеному платіжному дорученні зазначено номер договору, на який посилається позивач, як на підставу виникнення правовідносин між сторонами, та дату договору, яка відрізняється від дати укладання цього договору. Проте, оскільки відповідачем цей факт не оспорюється, доказів наявності іншого договору з тим же номером та з датою 19.12.2017 р. до матеріалів справи не надано, суд визнає, що вказана описка, на чому наполягає позивач, не впливає на суть правовідносин, що склались між сторонами.

Позивач звернувся з даним позовом до господарського суду, в якому наголошує про те, що відповідач, у порушення вимог п.п. 1.1., 3.1. Договору поставку продукції позивачу так і не здійснив.

Відповідно до умов п. 9.2 у випадку порушення строків поставки продукції, постачальник за кожен день прострочення повинен сплатити пеню у розмірі 0,1 відсоток вартості продукції, по якій допущена прострочка, а за прострочку вище 30 днів постачальник зобовязується додатково сплатити штраф у розмірі 7% вказаної вартості продукції.

Із врахуванням вищенаведеного, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 67828,64 грн., що нарахована за період з 20.07.2018 р. до 03.12.2018 р., та 7 % штрафу у розмірі 34911,50 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з вимогами ч. 2 вищевказаної статті, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Суд вважає за необхідне вдруге звернути увагу відповідача на те, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Згідно з вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання)

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Частиною 2 статті 231 ГК передбачено, що у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення, пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно з частиною 1 статті 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Наведена норма лише встановлює види забезпечення виконання зобов'язання, а також можливість встановити інші види забезпечення виконання зобов'язання договором або законом, що узгоджується з положенням статті 627 ЦК України, за якою сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, відповідно до частин 1, 4 статті 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

При цьому суд зауважує, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Разом з цим, судом враховані приписи Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", відповідно до статті 1 якого, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу.

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки (п. 2.9 постанови Пленуму ВГСУ від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

З урахуванням вищезазначених норм, судом було здійснено розрахунок пені за допомогою калькулятора штрафів системи Ліга-Закон, з застосуванням подвійної облікової ставки НБУ.

З урахуванням наведеного, здійснивши перерахунок пені за період з 20.07.2018 по 03.12.2018, суд визнав належну суму пені, яка підлягає до стягнення з відповідача у розмірі 66243,02 грн., в решті суд відмовляє у зв'язку із необґрунтованістю щодо їх нарахування.

При цьому, перевіривши правомірність нарахування позивачем 7 % штрафу у розмірі 34911,50 грн., суд встановив, що дані нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства та умовам договору, у зв'язку з чим позов в цій частині є обґрунтований, доведеним матеріалами справи та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного вище, з огляду на те, що відповідачем не надано доказів, які б спростовували обставини, про які позивачем повідомлено суд, як і не надано доказів своєчасного постачання продукції, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог. Згідно з приписами ч. 9 ст. 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір вник внаслідок неправомірних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Зважаючи на те, що спір виник у зв'язку з невиконанням відповідачем у добровільному порядку своїх зобов'язань, позивачем доведено порушення умов договору з боку відповідача, а також враховуючи сплату позивачем за подання позову судового збору у мінімальному розмірі визначеному ЗУ "Про судовий збір", суд керуючись приписами ч. 9. ст. 129 ГПК України, вважає за можливе судовий збір у розмірі 1762 грн., сплачений позивачем, покласти на відповідача у повному обсязі та стягнути з останнього на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування" (61102, м. Харків, вул. Достоєвського, буд. 3; ідент. код 14309764) на користь Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126; ідент. код 14310233) 66243,02 грн. пені, 34911,50 штрафу та 1762,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 ГПК України).

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 28.01.2019 р.

Суддя ОСОБА_3