ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2019 р. Справа№ 910/1973/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Булгаров О.О., адвокат, довіреність № б/н від 23.02.2018;

від відповідача - Кириленко О.П., адвокат, договір про надання правової допомоги №б/н від 09.08.2018,

розглянувши апеляційну скаргу акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2018 у справі №910/1973/18 (суддя Пінчук В.І., повний текст складено - 04.07.2018) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Хеліпорт" до акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" про стягнення 1374126, 00 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Хеліпорт" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" про стягнення 1 374 126,00 грн., з яких: 124 433,62 грн. - 3% річних та 1 249 692,38 грн. - збитки від інфляції.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань з оплати заборгованості, стягнутої рішенням суду, за Договором поставки № 940 від 31.08.2012.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.06.2018 у справі №910/1973/18 позов задоволено частково, вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 83 591,91 грн. 3% річних та 674 947,97 грн. збитків від інфляції.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що у разі коли судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

При цьому, часткове задоволення позову мотивовано невірністю, здійсненого позивачем, розрахунку, а також застосуванням судом наслідків спливу строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем.

Не погодившись, з прийнятим рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга позивача мотивована недоведеністю позивачем залишку невиконаного відповідачем грошового зобов'язання, з урахуванням, як вказує скаржник, примусово стягнутих коштів та арештованого майна боржника.

Згодом, у своїх поясненнях скаржник також послався на неналежне виконання саме позивачем своїх зобов'язань за договором поставки, а також зазначив, що преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, які зазначені у резолютивній частині судового рішення.

Окрім наведеного, апелянт вказав, що у зв'язку з непред'явленням позивачем до відповідача вимоги про сплату процентів та інфляційних, зобов'язання у акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" щодо їх оплати не виникло.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Хеліпорт" (постачальник) та акціонерним товариством "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (покупець) 31.08.2012 укладено Договір поставки № 940, відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов'язався передати (поставити) у визначений строк у власність покупця товар відповідно до специфікації (додаток №1), яка є невід'ємною частиною договору, а покупець зобов'язався прийняти цей товар та оплатити його на умовах, визначених цим договором.

На виконання умов договору позивачем поставлено товар на загальну суму 1 103 343,93 грн., який відповідачем було оплачено лише частково на суму 200 000,00 грн., у зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість в розмірі 903 343,93 грн.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем умов договору щодо своєчасної оплати отриманого товару, позивач звернувся до Господарського суду Автономної Республіки Крим із позовною заявою до публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" про стягнення 928 695,52 грн., з яких: 903 343,93 грн. заборгованості, 18 108,28 грн. пені та 7 243,31 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.07.2013 у справі №901/2028/13 задоволено частково позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Хеліпорт", присуджено до стягнення з публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" 903 343,93 грн. заборгованості, 7 243,31 грн. 3% річних та 18 211,73 грн. судового збору.

На примусове виконання рішення Господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.07.2013 у справі № 901/2028/13, 24.09.2013 видано відповідний наказ.

Центральним відділом Державної виконавчої служби Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим 07.10.2013 відкрито виконавче провадження № 40041299 з виконання рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.07.2013.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Хеліпорт" зверталося до Господарського суду Київської області із заявою про видачу дублікату судового наказу у справі № 901/2028/13, в якій вказувало на те, що в результаті тимчасової анексії АР Крим та м. Севастополя було втрачено виконавче провадження № 40041299.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.02.2018 у справі №901/2028/13 (залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2018) заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Хеліпорт" про видачу дублікату наказу Господарського суду Автономної Республіки Крим від 24.09.2013 у справі № 910/2028/13 задоволено; видано дублікат наказу Господарського суду Автономної Республіки Крим від 24.09.2013 у справі № 901/2028/13 про стягнення з публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хеліпорт" 903 343,93 грн. заборгованості, 7 243,31 грн. 3% річних та 18 211,73 грн. судового збору.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем умов договору та вказаного рішення, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" 124 433,62 грн. 3% річних та 1 249 692,38 грн. збитків від інфляції, нарахованих за період прострочки з 03.09.2013р. по 19.02.2018 р.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Внаслідок укладення Договору поставки № 940 від 31.08.2012 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару за договором поставки № 940 від 31.08.2012 виконувались неналежним чином, що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення з акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" грошових коштів.

Як вже було вказано, рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.07.2013 у справі №901/2028/13 задоволено частково позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Хеліпорт", присуджено до стягнення з публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" 903 343,93 грн. заборгованості, 7 243,31 грн. 3% річних та 18 211,73 грн. судового збору.

Частою 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як роз'яснено п 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, вказаним рішенням, яке набрало законної сили, було встановлено факт поставки позивачем відповідачу товару за договором поставки №940 від 31.08.2012 на загальну суму 1 103 343,93 грн., факт настання строку оплати за вказаним договором та факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 903 343,93 грн. (з урахуванням часткової оплати на суму 200 000,00 грн.).

Враховуючи наведене, вказані обставини не потребують повторного доведення.

З огляду на викладене, посилання скаржника на неналежне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором поставки колегією суддів відхиляються, оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, були встановлені обставини щодо обсягів та вартості поставленого позивачем товару, а також щодо розміру заборгованості відповідача, а тому наразі заперечення апелянта в наведеній частині судом апеляційної інстанції не приймаються.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, які зазначені у резолютивній частині судового рішення, оскільки ч. 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України таких вимог не містить.

Згідно п. 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Враховуючи те, що заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати основного боргу в сумі 903 343,93 грн. за договором поставки №940 від 31.08.2012, присуджена до стягнення судовим рішенням від 19.07.2013 у справі №901/2028/13, не була оплачена відповідачем, позивач набув права на нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних за період прострочки виконання ним грошового зобов'язання.

Доводи апелянта про те, що у зв'язку з непред'явленням позивачем до відповідача вимоги про сплату процентів та інфляційних, зобов'язання у акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" щодо їх оплати не виникло, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

Так, для нарахування та пред'явлення до стягнення 3 % річних та інфляційних є необхідним саме допущення боржником прострочення виконання грошового зобов'язання (що і відбулось у даному випадку). При цьому, направлення будь - яких попередніх вимог перед зверненням до суду з вимогами про їх стягнення не вимагається.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

Колегія суддів погоджується із частковим задоволенням судом першої інстанції вимог позивача про стягнення 3% річних та інфляційних, у зв'язку з невірним розрахунком позивача та з урахуванням пропуску строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем.

При здійсненні нарахування 3% річних та інфляційних позивачем до складу основної суми заборгованості, стягнутої судовим рішенням від 19.07.2013 у справі №901/2028/13 було включено 3% річних та судовий збір, й на вказану суму було здійснено розрахунок 3% річних та інфляційних, що є неприпустимим відповідно до вимог чинного законодавства України, оскільки 3% річних та інфляційні не є основним боргом відповідача, на який відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України можуть нараховуватися 3% річних та інфляційні.

Так, 3% річних не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, обов'язок сплатити суму 3% річних за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин ст. 625 Цивільного кодексу України.

Крім того, судовий збір також не є заборгованістю, оскільки включається до складу судових витрат.

Таким чином, нарахування 3% річних та інфляційних слід здійснювати лише на суму основної заборгованості відповідача.

Стосовно доводів апелянта про недоведеність позивачем залишку невиконаного відповідачем грошового зобов'язання, з урахуванням, як вказує скаржник, примусово стягнутих коштів та арештованого майна боржника, слід зазначити наступне.

Згідно ч.3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, у випадку, якщо апелянт вважає, що ним добровільно або у примусовому порядку було частково або повністю виконано рішення суду від 19.07.2013 у справі №901/2028/13, то тягар з доведення вказаних обставин покладається саме відповідача.

Так, з метою доведення вказаних обставин відповідач не був позбавлений права на надання до суду відповідних доказів, як то виписки з його банківського рахунку, з яких би вбачалося списання грошових коштів, або платіжні доручення, що підтверджували б оплату боргу, адже саме у боржника повинні бути в наявності вказані документи.

Саме лише посилання апелянта на недоведеність позивачем залишку невиконаного відповідачем грошового зобов'язання без підтвердження відповідними доказами не може бути підставою для звільнення боржника від відповідальності за прострочення оплати ним суми основної заборгованості, присудженої до стягнення судовим рішенням від 19.07.2013 у справі №901/2028/13.

Отже, враховуючи недоведеність відповідачем обставин виконання ним грошового зобов'язання з оплати боргу, присудженого до стягнення судовим рішенням, позивач набув права на нарахування 3% річних та інфляційних на суму основної заборгованості відповідача.

В свою чергу, відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено про застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 Цивільного кодексу України).

У п. 5.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 Цивільного кодексу України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 Цивільного кодексу України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

При цьому, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, і таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення (вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27.04.2018 р. у справі № 908/1394/17).

Отже, до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

У даному випадку встановлений ст. 257 Цивільного кодексу України строк позовної давності щодо нарахування 3% річних та інфляційних суд обраховує за останні три роки, які передували зверненню позивача із даним позовом до відповідача, тобто з 20.02.2015 р. по 19.02.2018 р. Інша частина 3% річних та інфляційних, нарахованих з 03.09.2013 р. по 19.02.2015 р., за висновком суду стягненню не підлягає у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Таким чином, за вірним перерахунком суду першої інстанції з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 83591,91 грн. 3% річних та 674 947,97 грн. збитків від інфляції.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2018 у справі №910/1973/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 28.01.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

Г.А. Жук