ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2019 р. Справа№ 910/5095/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Петрук Я.Ю. - адвокат

від відповідача: Халимон С.В. - адвокат

від третьої особи: Гудзенко М.О. - адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Київенерго»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.06.2018, повний текст якої складений 05.07.2018

у справі № 910/5095/18 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (ПАТ НАК «Нафтогаз України»)

до Акціонерного товариства «Київенерго» (АТ Київенерго»)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (КП «Київтеплоенерго»)

про стягнення 342 054,04 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі № 910/5095/18 відмовлено в задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про заміну сторони правонаступником, а саме заміну відповідача Публічного акціонерного товариства «Київенерго» його правонаступником Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

Відмовляючи у задоволенні вказаної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що:

- аналіз ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» дає підстави для висновку, що її частини потрібно застосовувати у їх взаємозв'язку, оскільки ч. 3 зазначеної статті передбачає правонаступництво в результаті факту надання в користування майна суб'єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним), і не ставить питання виникнення правонаступництва в залежність як від способу припинення юридичної особи, так і від умови передбачення в установчих документах правонаступника обсягу прав та обов'язків, що переходять від одного суб'єкта господарювання до іншого;

- отже ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» передбачає особливий вид правонаступництва, однією з умов якого визначено надання в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісного майнового комплексу (індивідуально визначеного майна) саме з вироблення теплової енергії;

- надані копії витягів з актів приймання-передачі основних засобів комунальної власності територіальної громади м. Києва, які передаються виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) з володіння та користування ПАТ «Київенерго» у зв'язку з припиненням Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» що на момент передачі обліковуються за СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго» від 30.04.2018 не підтверджують закріплення майна на праві господарського відання за Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»;

- будь-яких інших доказів в підтвердження закріплення майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, що обліковувалось за СВП «Київські теплові мережі», на праві господарського відання за Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» не подано, а відтак, заявником не підтверджено набуття Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» прав та обов'язків ПАТ «Київенерго» в тому числі за договором купівлі-продажу природного газу № 1513/1617-РО-41 від 07.09.2016.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, ПАТ «Київенерго» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі № 910/5095/18 та задовольнити клопотання Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про заміну сторони правонаступником - Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

В апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що спірна ухвала прийнята при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, тому підлягає скасуванню.

В обґрунтування вказаної позиції апелянт послався на ті самі обставини, що й при зверненні до суду першої інстанції з відповідною заявою, а саме на те, що він, використовуючи майно територіальної громади міста Києва, на підставі виданих ліцензій здійснював виробництво, постачання та транспортування теплової енергії з використанням природного газу в якості палива, проте на даний час вказане майно передано Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», а відтак саме ця особа, в силу приписів ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання», стала правонаступником за борговими зобов'язаннями за спірним договором.

До апеляційної скарги апелянтом додані додаткові докази, а саме:

- копія листа Департаменту комунальної власності м. Києва № 062/06/90-5829 від 25.06.2018;

- копія наказу Департаменту комунальної власності м. Києва про закріплення основних засобів за комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» № 224 від 04.05.2018.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2018 справа № 910/5095/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: Тарасенко К.В. (головуючий), судді Іоннікова І.А., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.07.2018 у справі № 910/5095/18 задоволено клопотання про поновлення строків на подання апеляційної скарги, поновлено строк подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 15.08.2018, запропоновано учасникам справи подати до суду апеляційної інстанції відзив у п'ятиденний термін з дня отримання ухвали з поданням до суду доказів надсилання (надання) вищезазначених документів іншим учасникам справи.

08.08.2018 апелянтом до Київського апеляційного господарського суду подано клопотання про долучення доказів, в якому апелянт просить долучити до матеріалів справи копії довідки КП «Київтеплоенерго» № 32АУ/04/363 від 03.07.2018 та бухгалтерської довідки (а.с. 149-162 т. 3).

Розпорядженням № 09.1-08/2293/18 від 14.08.2018, у зв`язку перебуванням суддів Іоннікової І.А., Тищенко О.В., які не є головуючими суддями (суддями-доповідачами), у відпустках, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/5095/18.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2018 справа № 910/5095/18. передана на розгляд колегії суддів у складі: Тарасенко К.В. (головуючий), судді Куксов В.В., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2018 відкрито провадження колегією суддів у складі: Тарасенко К.В. (головуючий), судді Куксов В.В., Гончаров С.А., розгляд справи призначено на 19.09.2018.

15.08.2018 до Київського апеляційного господарського суду надійшли пояснення КП «Київтеплоенерго», в яких вказана особа не погоджується з доводами апеляційної скарги і вважає, що не існує законних підстав для визнання КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) правонаступником ПАТ «Київенерго» адже:

- надані відповідачем документи не містять жодних тверджень про те, що КП «Київтеплоенерго» є правонаступником ПАТ «Київенерго»;

- за приписами ЦК України та ГК України, заміна боржника у зобов'язанні має бути підтверджена документом, який виявляє та фіксує намір сторін щодо переведення боргу, його суми, строків погашення, інші умови, визначені законом та сторонами як обов'язкові, а відтак, твердження відповідача щодо «спеціального виду правонаступництва» є маніпуляцією, спрямованою на примушення КП «Київтеплоенерго» до прийняття боргових зобов'язань ПАТ «Київенерго», до яких воно не має жодного відношення;

- НАК «Нафтогаз України» неодноразово у своїх листах наголошував на тому, що єдиним вірним способом переведення боргу є саме укладення відповідної угоди;

- питання правонаступництва на даний час є предметом судового розгляду, що триває, а отже, є спірним (справа № 910/7807/18);

- норма статті 22 Закону України «Про теплопостачання» визначає порядок правонаступництва за борговими зобов'язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання за умови реорганізації теплопостачальної та/або теплогенеруючої організації, в той час як КП «Київтеплоенерго» не було, не є та не може бути правонаступником ПАТ «Київенерго», оскільки рішення про його реорганізацію не приймалось і відповідний запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутній.

15.08.2018 позивачем до Київського апеляційного господарського суду подано клопотання про долучення до матеріалів справи копій довідки КП «Київтеплоенерго» № 32АУ/04/363 від 03.07.2018 та бухгалтерської довідки (а.с. 198-200 т. 3). Вказані документи є такими саме документами, які апелянт просив долучити в клопотанні, яке надійшло на адресу суду 08.08.2018.

19.09.2018 позивачем до Київського апеляційного господарського суду подано письмові пояснення, згідно з якими позивач вважає, що правонаступником відповідача у спірних правовідносинах є КП «Київтеплоенерго», адже ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» встановлює особливий від правонаступництва, пов'язаний зі зміною суб'єктного складу матеріальних правовідносин.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 відкладено розгляд справи на 10.10.2018.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 31 ГПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.

25.06.2018 на виконання Указу Президента України № 454/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах», яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті «Голос України» № 185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене, Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 ст. 31 ГПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

На виконання п. 4 розділу ІІІ Плану заходів з ліквідації апеляційних судів, затвердженого наказом Державної судової адміністрації від 20.09.2018 № 475, за актом прийняття-передачі судових справ від 02.10.2018 справу № 910/5095/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2018 справа № 910/5095/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.

Ухвалою від 25.10.2018 колегією суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.:

- апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київенерго» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі № 910/5095/18 прийнято до свого провадження;

- засідання суду призначено на 20.11.2018 о 15-40;

- встановлено строк для пояснень, клопотань, заперечень - до 08.11.2018;

- учасникам процесу роз'яснено, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2);

- учасників процесу повідомлено, що неявка їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи, що в заяві АТ «Київенерго» йдеться про заміну його КП «Київтеплоенерго» як правонаступником, для надання останньому можливості висловити свою думку щодо вказаних обставин у судовому засіданні 20.11.2018 оголошено перерву до 11.12.2018.

11.12.2018 до суду від КП «Київтеплоенерго» надійшли письмові пояснення щодо питання правонаступництва у справі № 910/5095/18, в яких вказана особа просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі № 910/5095/18 та залишити вказану ухвалу без змін з посиланням на те, що:

- відповідач не подав належних та допустимих доказів, які відповідно до ст. 52 ГПК України підтверджують факт правонаступництва у спірних правовідносинах, якими є або договір про заміну боржника у договорі купівлі-продажу природного газу № 1513/1617-РО-41 від 07.09.2016, або акт прийому-передачі спірних боргових зобов'язань, або рішення суду, яким би був встановлений такий факт правонаступництва;

- предметом позовних вимог є стягнення штрафних санкцій та додаткових нарахувань з правопорушника - відповідача, і вказані вимоги можуть бути заявлені виключно до порушника таких зобов'язань;

- процесуальне правонаступництво КП «Київтеплоенерго» є неможливим, адже в такому разі суд фактично звільнить від відповідальності правопорушника (відповідача), чим порушить вимоги ст.ст. 216-219 ГК України, які стверджують про індивідуальний характер відповідальності, зобов'яже особу, яка не є учасником відносин і не будучи таким, по суті не могла вчинити правопорушення, захищати свої інтереси від незаконних та повністю безпідставних вимог особи, з якої її не пов'язують жодні господарські відносини, та фактично позбавить позивача права на стягнення з винної особи збитків, адже для їх стягнення має бути доведена як вина правопорушника, так і причинний зв'язок між виною та збитками.

Ухвалою від 11.12.2018 Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача, розгляд справи відкладено до 15.01.2019.

Щодо поданих апелянтом та позивачем під час апеляційного перегляду додаткових доказів, а саме копій:

- листа Департаменту комунальної власності м. Києва № 062/06/90-5829 від 25.06.2018;

- наказу Департаменту комунальної власності м. Києва про закріплення основних засобів за комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» № 224 від 04.05.2018;

- довідки КП «Київтеплоенерго» № 32АУ/04/363 від 03.07.2018 про те, що майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке використовується в тому числі для вироблення теплової енергії, передане Київській міській державній адміністрації Публічним акціонерним товариством «Київенерго», обліковується з 04.05.2018 на балансі КП «Київтеплоенерго», та бухгалтерської довідки про вартість основних засобів та малоцінних необоротних матеріальних активів,

колегія суддів зазначає таке.

Враховуючи, що позивач та відповідач надали ці документальні докази під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспореної ухвали таких доказів суд першої інстанції в своєму розпорядження не мав.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Стаття 13 ГПК України встановлює, що:

- судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін;

- учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом;

- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

- суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Отже, за положеннями ГПК України кожна сторона має рівні права, а суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ГПК України.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному учаснику більш сприятливі, аніж іншим учасникам умови в розгляді конкретної справи.

З матеріалів справи слідує, що:

- ухвалою суду першої інстанції від 21.05.2018 відкрито провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду, учасників повідомлено про те, що розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи;

- ухвалою від 01.06.2018, з огляду на подані відповідачем заяву, в якій він заперечує проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, та заяву, в якій просить у разі залишення заяви відповідача проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без задоволення, здійснити розгляд справи № 910/5095/18 в судовому засіданні з викликом сторін, призначено судове засідання на 21.06.2018 та встановлено учасникам строк на подання заяв, клопотань, відповіді на відзив і заперечень на відповідь - до 20.06.2018;

- 18.06.2018 відповідач звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про заміну відповідача;

- в судовому засіданні 21.06.2018 оголошено перерву до 26.06.2018;

- 26.06.2018 до суду від відповідача надійшло клопотання (а.с. 96-97 т. 2), в якому відповідач, з посиланням на те, що ним для отримання копії наказу Департаменту комунальної власності м. Києва про закріплення основних засобів за КП «Київтеплоенерго» № 224 від 04.05.2018, який необхідно врахувати під час розгляду клопотання про заміну сторони в порядку процесуального правонаступництва, направлено відповідний запит на отримання публічної інформації, відповіді на який ще не отримано, просив відкласти розгляд справи та призначити судове засідання на іншу дату.

У задоволенні клопотання судом першої інстанції було відмовлено, однак зі змісту оспорюіваної ухвали слідує, що в задоволенні клопотання ПАТ «Київенерго» про заміну сторони правонаступником йому було відмовлено фактично з огляду на ненадання ним вказаного документу.

З огляду на те, що відповідачем були вчинені дії щодо отримання копії наказу Департаменту комунальної власності м. Києва про закріплення основних засобів за КП «Київтеплоенерго» № 224 від 04.05.2018, про які повідомлено суду першої інстанції, та подано клопотання про відкладення розгляду справи для його отримання, в задоволенні якого судом відмовлено, а також на те, що такий доказ отримано заявником лише 27.06.2018, тобто після винесення судом рішення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав надати відповідачу часу для його надання, визнає причини неподання відповідачем зазначеного наказу поважними і приймає вказаний документ як додатковий доказ при розгляді заяви відповідача про заміну його правонаступником.

Щодо поданих сторонами копій довідки КП «Київтеплоенерго» № 32АУ/04/363 від 03.07.2018 та бухгалтерської довідки, то, враховуючи, що вказані довідки надані як позивачем, так і відповідачем, і обидва просять долучити їх до матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що залучення таких документів не порушить принципу рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, і розглядає заяву по суті з врахуванням доданих позивачем та відповідачем додаткових доказів.

Під час розгляду справи представники позивача та відповідача апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити, представник третьої особи проти її задоволення заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорювану ухвалу суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні 15.01.2019 представник відповідача повідомив суд про зміну найменування відповідача, на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства» з Публічного акціонерного товариства на Акціонерне товариство з огляду на що звернувся до суду з усним клопотанням про внесення відповідних змін до назви відповідача, яке колегією суддів задоволено і протокольною ухвалою внесено відповідні зміни до назви відповідача.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення основного боргу в сумі 253 401,40 грн. за поставлений за договором купівлі-продажу природного газу № 1513/1617-РО-41 від 07.09.2016 в період з жовтня 2016року по вересень 2017 року, але неоплачений природній газ, пені в сумі 51 455,06 грн., 3 % річних в сумі 8 534,27 грн. та інфляційних втрат в сумі 28 663,32 грн.

Зі змісту спірного договору слідує, що природній газ, що постачається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для релігійних організацій, при цьому газ передається постачальником споживачу для СВП «Київські теплові мережі».

27.09.2001 Акціонерна енергопостачальна компанія «Київенерго», яка змінила найменування на Публічне акціонерне товариство «Київенерго», як енергопостачальник Київська міська державна адміністрація як адміністрація уклали угоду щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва (далі - Угода) (а.с. 124-131 т. 1) в п.1.1 якої (в редакції додаткової угоди від 30.04.2007) визначили, що за цією Угодою з метою реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва, вирішення питань підвищення надійності енергопостачання споживачів м. Києва, проведення єдиної тарифної та технічної політики, забезпечення стабільних надходжень до бюджету, відновлення, реконструкції та ефективного використання основних фондів, створення нових потужностей та впорядкування існуючих у місті систем енергопостачання, створення єдиного технологічного циклу та системи розрахунків за спожиті енергоносії, забезпечення соціальної захищеності та гарантованої зайнятості працівників енергетичного комплексу адміністрація передає енергопостачальнику, а енергопостачальник приймає майно, що відноситься до комунальної власності територіальної громади міста Києва, перелік якого наведено у додатку 1, додатку 2 та додатку 3 до цієї Угоди (далі - майно), у володіння та користування з обмеженням правомочності розпорядження щодо майна за згодою власника, відповідно до умов цієї Угоди та вимог чинного законодавства.

Отже, за Угодою відповідачу було передано у володіння і користування майно територіальної громади міста Києва, зокрема те, що забезпечує виробництво, постачання та транспортування теплової енергії, тобто відповідач, використовуючи майно територіальної громади міста Києва, на підставі виданих ліцензій виробництво, здійснював постачання та транспортування теплової енергії з використанням природного газу в якості сировини.

Водночас 20.06.2017 Київською міською радою прийнято рішення № 439/2661 «Про припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної з Київською міською адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго»», яким вирішено продовжити дію Угоди до 26.04.2018 включно, та внести відповідні зміни до Угоди згідно з додатком 1 до цього рішення; припинити дію Угоди з 27.04.2018.

Відповідна додаткова угода до Угоди підписана сторонами 19.12.2017.

Пунктом 4 рішення № 439/2661 від 20.06.2017 Виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації), серед іншого, доручено визначити комунальне підприємство та закріпити за ним на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, повернуте із володіння та користування ПАТ «Київенерго» після припинення Угоди.

Відповідно до п. 5 розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1693 від 27.12.2017 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної з Київською міською адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго»» визначено Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» підприємством, за яким буде закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що буде повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго» після припинення Угоди.

24.04.2018 Київською міською радою прийнято рішення № 517/4581, відповідно до якого користуванням майном ТЕЦ-5, ТЕЦ-6, електроенергетичним майном, необхідним для передачі та постачання електричної енергії, майном сміттєспалювального заводу, розташованого на вул. Колекторній, 44 (Завод «Енергія»), що є комунальною власністю територіальної громади міста Києва та відповідно до Угоди перебуває у володінні та користування ПАТ «Київенерго» продовжено дію Угоди до 31.07.2018, в частині іншого майна дію Угоди продовжено до 30.04.2018.

Відповідна додаткова угода до Угоди підписана сторонами 26.04.2018.

В підтвердження вибуття майна з володіння та користування відповідача до матеріалів справи залучено копії:

- наказу Департаменту комунальної власності м. Києва «Про закріплення основних засобів за комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»» № 224 від 04.05.2018 з якого слідує, що за КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» закріплено на праві господарського відання з дня, наступного за днем підписання акта приймання-передавання основних засобів комунальної власності територіальної громади міста Києва, які передаються виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) з володіння та користування ПАТ «Київенерго», у зв'язку з припиненням Угоди, що на момент передачі обліковуються за СВП «Київські теплові мережі» АТ «Київенерго», основні засоби згідно з додатком 3 та малоцінні необоротні матеріальні активи згідно з додатком 4 (п.п. 3, 4);

- акти приймання-передачі основних засобів комунальної власності територіальної громади м. Києва, які передаються виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) з володіння та користування ПАТ «Київенерго» у зв'язку з припиненням Угоди , що на момент передачі обліковуються за СВП «Київські теплові мережі» АТ «Київенерго» від 30.04.2018.

Отже вказаними документами підтверджено факт закріплення за Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» з 01.05.2018 на праві господарського відання майна, яке обліковувалось за СВП «Київські теплові мережі» та яким володів та користувався АТ «Київенерго» та щодо поставки газу на яке укладено договір купівлі-продажу природного газу № 1513/1617-РО-41 від 07.09.2016.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 52 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав і обов'язків сторони у справі до іншої особи у зв'язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

Процесуальне правонаступництво випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв'язок матеріального і процесуального права. У кожному конкретному випадку для вирішення питань можливості правонаступництва господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Водночас згідно з положенням ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» у разі якщо суб'єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб'єкт стає правонаступником за борговими зобов'язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб'єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним).

Наведена норма була встановлена Законом України «Про внесення змін до статті 22 Закону України «Про теплопостачання» №4521-VI від 15 березня 2012 року.

Отже, наведеною нормою визначено випадок правонаступництва за борговими зобов'язаннями між суб'єктом господарювання, який раніше використовував ЦМК з вироблення теплової енергії, та новим суб'єктом господарювання, який одержав таке майно в користування.

Правонаступництвом є перехід прав і обов'язків від одного суб'єкта до іншого. Воно може бути універсальним або частковим (сингулярним). За універсального правонаступництва до правонаступника (фізичної або юридичної особи) переходять усі права і обов'язки того суб'єкта, якому вони належали раніше. Таке правонаступництво має місце у разі спадкування, припинення юридичної особи шляхом перетворення, злиття, приєднання. За часткового (сингулярного) правонаступництва від одного до іншого суб'єкта переходять лише окремі права і обов'язки із збереженням самого зобов'язання, що має місце в даному випадку між ПАТ «Київенерго» та НАК «Нафтогаз України».

У главі 47 «Поняття зобов'язання. Сторони у зобов'язанні» ЦК України термін «зобов'язання» вживається у вузькому сенсі для позначення конкретного правового зв'язку між кредитором та боржником. Оскільки договір може містити, а в договорах в сфері підприємницької діяльності - зазвичай містить, комплекс прав та кореспондуючих їм обов'язків, то кредитора та боржника можна виявити тільки у простому зобов'язальному правовідношенні (наприклад, у грошовому зобов'язанні), а не в межах договору загалом. Таким чином, ЦК України регулює порядок заміни сторони в одному зобов'язальному правовідношенні, а не сторони в договорі (зобов'язанні в широкому сенсі).

Відповідно до Угоди від 17.09.2001, яка припинила свою дію, функції, які виконував АТ «Київенерго», надалі виконуватиме КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (у частині майна, яке закріплено за ним), а відтак відсутня потреба у договірних відносинах між АТ «Київенерго» та НАК «Нафтогаз України» щодо постачання енергоносіїв для експлуатації переданого КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» майна. Таким чином, відсутні підстави для висновку про існування сингулярного правонаступництва у договорі із НАК «Нафтогаз України». Тобто, по суті, відсутнє ані універсальне правонаступництво, ані сингулярне.

Законом встановлено обов'язок іншої особи щодо погашення боргів АТ «Київенерго» без передачі йому прав вимоги такого суб'єкта. Крім того, загальний зміст законодавства про оренду і концесію виключає покладення відповідальності орендаря по боргах користувача майном на власника майна (на кредитора за такими договорами).

Аналіз змісту ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» свідчить про покладення законодавцем обов'язку однієї особи відповідати за боргами іншої, проте питання передачі активів (прав вимоги до споживачів теплової енергії, яку поставлено внаслідок споживання енергоносії, та зобов'язання по оплаті яких передається) наведеною нормою не врегульовано, а відтак наслідками застосування наведеної норми закону можуть бути наступні: суб'єкт господарювання, якому надано в користування цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, стає боржником за борговими зобов'язаннями суб'єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно. Тобто, попередній користувач майна залишається власником майна (майнових прав вимоги до споживачів теплової енергії), а новий користувач несе тягар боргових зобов'язань попереднього користувача, що призводить до одержання попереднім користувачем прибутку за рахунок нового користувача.

Частина 4 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» передбачає можливість не укладання договорів про постачання та транспортування енергоносіїв за умови не погодження порядку погашення заборгованості за попередній період, а частина 5 цієї ж статті - покладення на учасника (засновника) теплопостачальної або теплогенеруючої організації обов'язку із погашення боргу (незалежно від організаційно-правової форми такої юридичної особи та визначеного чинним законодавством розміру відповідальності учасника (засновника) юридичної особи за її зобов'язаннями).

Статтею 11 ГПК України передбачено, що:

- суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ч. 1);

- суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 2);

- якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії (ч. 6).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

В п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 встановлено, що:

- верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України;

- таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Як вбачається із доповіді Венеціанської комісії «Про верховенство права» складовими верховенства права є обов'язковість зрозумілості, ясності та передбачуваності положень закону та обов'язковість реалізації владних повноважень відповідно до закону, справедливо та розумно.

Виходячи із суті спору у правовідносинах, що розглядаються судом, та викладених в даній ухвали обставин цих відносин, колегія суддів вважає за можливе і доцільне не застосовувати ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» до спірних правовідносин через їх суперечність нормам Конституції України з огляду на таке:

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право власності виникає лише за наявності певних юридичних фактів та за умови формування правового статусу конкретного власника, надання йому юридично забезпеченої можливості діяти у передбачених законом межах. Для реалізації закріпленого в Конституції України права власності потрібні галузеві закони, які встановлюють конкретні норми використання власником належного йому майна з урахуванням інтересів усіх суб'єктів правовідносин.

Наведені положення поширюються на всіх суб'єктів права власності, в тому числі на органи місцевого самоврядування (створювані ними комунальні підприємства).

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором постачання природного газу № 1513/1617-РРО-41 від 07.09.2016.

Предметом вказаного Договору є, згідно з п. 1.1 даного правочину, зобов'язання позивача поставити відповідачу у 2016 - 2017 роках природний газ, а відповідача - оплатити його на умовах цього Договору.

Загальні поняття підприємництва та відносин контролю суб'єктів господарювання врегульовані Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 42 ГК України підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 145 ГК України визначено, що майновий стан суб'єкта господарювання визначається сукупністю належних йому майнових прав та майнових зобов'язань, що відображається у бухгалтерському обліку його господарської діяльності відповідно до вимог закону.

Отже, суб'єкт підприємництва самостійно на свій ризик здійснює господарську діяльність, спрямовану на одержання прибутку та покращення майнового стану, який визначається сукупністю майнових прав та зобов'язань.

У випадку, коли кінцевий власник згадуваних у ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» суб'єктів господарювання є одна особа, то позбавлення рівних можливостей володіння, користування і розпорядження власністю не відбувається, адже через відносини контролю та залежність таких суб'єктів від однієї особи відсутні підстави для висновку про позбавлення права власності.

У той же час, покладення статтею 22 Закону України «Про теплопостачання» обов'язку суб'єкта господарювання приватної форми власності на орган місцевого самоврядування (в т.ч. через створювані ним комунальні підприємства) сплатити боргові зобов'язання, без передачі кореспондуючого цьому борговому зобов'язанню права вимоги до споживачів теплової енергії призводить до покращення майнового стану (збагачення) попереднього користувача за рахунок нового.

Отже, поширення такої норми до даних правовідносин свідчить про протиправне позбавлення органу місцевого самоврядування (в т.ч. через створювані ним комунальні підприємства) права розпорядження своєю власністю, та містить ознаки дискримінаційного підходу в частині визначення юридичної поведінки сторін господарських правовідносин з порушенням принципу рівності та пропорційності, а отже суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права.

Закон України «Про внесення змін до статті 22 Закону України «Про теплопостачання» ухвалювався з метою підсилення фінансової дисципліни теплопостачальних та/або теплогенеруючих організацій та додаткового забезпечення майнових прав постачальників енергоносіїв.

Системно-логічне та телеологічне (цільове) тлумачення норм частин 3-5 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» дає підстави для висновку про те, що вони утворюють цілісний механізм захисту майнових прав постачальника енергоносіїв і не встановлюють відповідальності власника цілісного майнового комплексу майна (індивідуально визначеного майна) з вироблення теплової енергії.

Законодавцем вводяться такі три гарантії постачальника енергоносіїв:

- правонаступництво в частині боргових зобов'язань попереднього користувача (частина 3);

- договори про постачання та транспортування енергоносіїв укладаються з правонаступниками реорганізованої теплопостачальної та/або теплогенеруючої організації виключно за умови погодження порядку погашення заборгованості з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання за попередній період (частина 4);

- учасник (засновник) теплопостачальної або теплогенеруючої організації у разі прийняття рішення про її ліквідацію забезпечує погашення боргу такої організації перед постачальниками енергоносіїв (частина 5).

Таким чином, правонаступництво, яке визначається ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» може виникати лише при реорганізації суб'єкта господарювання - користувача на підставі договорів оренди, концесії, тощо) цілісного майнового комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, а положеннями частини 5 закріплюється субсидіарна відповідальність учасника (засновника) теплопостачальної або теплогенеруючої організації за її зобов'язаннями, а також визначено, що такий учасник (засновник) має розраховуватися за борговими зобов'язаннями при ліквідації такого суб'єкта.

Вказана норма є справедливою, адже саме учасник (засновник) юридичної особи приймає обов'язкові для суб'єкта господарювання рішення та повинен нести відповідальність за свої рішення.

При цьому, у випадку передачі комплексу з вироблення теплової енергії від одного користувача до іншого (за умови, що кінцевим їх власником є різні особи) відбудеться перехід зобов'язань до нового суб'єкта, а відтак і зміна особи (кінцевого учасника (власника)), який забезпечуватиме гарантію, передбачену частиною 5 такої норми.

Це призведе до безпідставного звільнення учасника (засновника) попереднього користувача теплопостачальної або теплогенеруючої організації від обов'язку по забезпеченню боргів. Оскільки, на момент прийняття учасником (засновником) попередньої теплопостачальної або теплогенеруючої організації рішення про її ліквідацію, така особа не матиме боргів (такі борги будуть переведені на іншу особу згідно частини 3).

Вказане свідчить про неузгодженість наведених норм одного закону та підтверджує висновок суду про поширення передбаченого ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» виключно на правонаступництво користувачів комплексів з вироблення теплової енергії, залежних від одного кінцевого власника.

Наведена норма ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» свідчить про протиправне втручання у право власності власника цілісного майнового об'єкта з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що власником цілісного майнового комплексу з вироблення теплової енергії, який знаходився в користуванні АТ «Київенерго» та який було закріплено за КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», є територіальна громада міста Києва, яка здійснює свої розпорядчі повноваження через Київську міську раду.

Відповідно до положень цивільного законодавства правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України).

Підставою передачі такого комплексу в користування ПАТ «Київенерго» була Угода щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 станом на дату укладення якої вона не передбачала можливості обтяження такого цілісного майнового комплексу відносинами правонаступництва в частині боргових зобов'язань АТ «Київенерго» щодо сплати коштів за спожиті енергоносії.

Отже, на момент укладання вказаної угоди та виборі контрагента, міська влада не знала та не могла знати, що у 2012 році буде ухвалено закон, яким будуть врегульовані відносини правонаступництва, а територіальна громада міста Києва правомірно припускала та очікувала, що після припинення права користування АТ «Київенерго» таким комплексом, останній буде повернуто за відсутності будь-яких боргових зобов'язань вказаної особи.

Норми Закону України «Про внесення змін до статті 22 Закону України «Про теплопостачання» не містять положень щодо їх поширення на угоди, укладені до набрання чинності цим законом, а їх застосування, як встановлено судом, по суті призводить до слідування (правонаступництва) тільки боргових зобов'язань за майном (комплексом з вироблення теплової енергії).

Тобто, з моменту набранням положеннями ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» чинності (квітень 2012 року) право територіальної громади міста Києва на розпорядження (в тому числі, шляхом передачі в управління іншій особі) належним їй майном стало обмеженим в частині необхідності покладення на будь-якого нового управителя додаткового обтяження (боргових зобов'язань попереднього управителя комплексу).

Прийняття законодавчої норми, яка покладає на будь-якого наступного користувача цілісного майнового комплексу з вироблення теплової енергії боргових зобов'язань попереднього користувача призводить як до зменшення вартості такого цілісного майнового комплексу, так і до значного обмеження прав власника такого комплексу, оскільки, реалізуючи своє право власності в майбутньому, такий власник є обмеженим через покладення нормою закону на будь-якого користувача належного йому майна обов'язку відповідати за борги іншої особи.

Враховуючи, що на момент передачі майна в користування АТ «Київенерго» не існувало подібної норми, Київська міська влада не брала участі в управлінні та здійсненні господарської діяльності АТ «Київенерго» за час виникнення боргів, то положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» мають індивідуальний та надмірний тягар.

Відповідно до частини другої статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну (п. 3 рішення Конституційного Суду України від 30.05.2001 № 7-рп/2001).

Положеннями Цивільного та Господарського кодексу України визначена цивільно-правова (господарсько-правова) відповідальність, основними ознаками якої є те, що підставою відповідальності учасника відносин є вчинене ним правопорушення, а такий учасник відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання зобов'язання чи порушення правил здійснення діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення (ст. 218 ГК України). Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Наведені норми визначають обов'язок особи самостійно нести відповідальність за взятими зобов'язаннями, хоча і передбачають можливість звільнення від відповідальності чи заміну зобов'язаної сторони.

Загальним правилом є неможливість покладення обов'язку боржника на третю особу не інакше як за волею такої особи, чи заміни у визначеному порядку в результаті універсального правонаступництва (переходу прав та обов'язків), чи такої заміни, яка слідує за передачею певного активу (права) (наприклад, покупець нерухомого майна, яке перебуває в оренді, автоматично стає зобов'язаною стороною за таким договором оренди).

Отже, у випадку повернення цілісного майнового комплексу (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії з користування ПАТ «Київенерго» Київська міська рада чи створення нею комунального підприємства, якому передано таке майно, не мають вибору та позбавлені можливості відмовитися від експлуатації такого об'єкту, що виключає твердження про наявність їх волевиявлення на прийняття боргів ПАТ «Київенерго».

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За змістом положень цивільного законодавства похідні зобов'язання (інфляційні, 3% річних, пені, штрафи) автоматично слідують за основним зобов'язанням, а тому їх правонаступництво до КП «Київтеплоенерго» з огляду на правову природу їх виникнення - неправомірну поведінку ПАТ «Київенерго» щодо належного виконання договірного зобов'язання (ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України), суперечитиме принципу індивідуального характеру юридичної відповідальності.

Отже, покладення зобов'язання (в т.ч. тих, що виникли внаслідок несвоєчасності виконання основного боргу) суб'єкта господарювання, який використовував майно, на іншого суб'єкта господарювання, якому таке майно надано у користування, за відсутності факту передачі буд-яких прав (в т.ч. які кореспондуються у попереднього користувача з таким обов'язком), на думку суду, свідчить про порушення принципу індивідуального характеру юридичної (цивільно-правової) відповідальність особи, а тому колегія суддів вважає за можливе застосувати до даного спору норми ч. 2 ст. 61 Конституції України як норми прямої дії.

Водночас, ухвалою господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі № 910/7807/18, у межах якої розглядалися вимоги, зокрема, АТ «Київенерго» до КП «Київтеплоенерго» про зміну правовідносин за договорами постачання природного газу (у т.ч. за договором № 1513/1617-РО-41) затверджено мирову угоду від 09.10.2018.

Згідно з п. 2 вказаної мирової угоди АТ «Київенерго» відступає, а КП «Київтеплоенерго» набуває права грошової вимоги, що станом на дату укладання цієї Мирової угоди складає 2 389 598 643,08 грн., шляхом укладення Договорів про відступлення права вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців за теплову енергію, до юридичних осіб, фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців за комунальні послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а також юридичних, фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців з оплати додаткових до основних зобов'язань (неустойки (штрафів, пені), нарахувань (три відсотки річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати у зв'язку з примусовим стягненням боргу).

Отже, КП «Київтеплоенерго» стало правонаступником ПАТ «Київенерго» лише в частині зобов'язань з оплати спожитого останнім природного газу, тобто в частині основного боргу, з дати затвердження мирової угоди, якою не було передбачено передання КП «Київтеплоенерго» боргу зі штрафних санкцій.

За таких обставин, положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» в частині їх поширення на суб'єктів господарювання, яким надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, кінцевий власник яких є відмінним від кінцевого власника суб'єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним) суперечить положенням частини 4 ст. 13, ч.ч. 1, 4 ст. 41, ч. 2 ст. 61 Конституції України та не підлягають до застосуванню до даного спору.

Положення частини 4 ст. 13, частин 1, 4 статті 41, частини 2 статті 61 Конституції України виключать можливості заміни боржника (ПАТ «Київенерго») на КП «Київтеплоенерго» за зобов'язаннями ПАТ «Київенерго» перед НАК «Нафтогаз України» за відсутності волі КП «Київтеплоенерго» та факту передачі йому кореспондуючих такому зобов'язанню прав вимоги до споживачів, а відтак, відсутні передбачені ст. 52 ГПК України умови для визначення КП «Київтеплоенерго» правонаступником АТ «Київенерго» за борговими зобов'язаннями.

Відтак, у суду відсутні правові підстави для застосування положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» до спірних правовідносин та здійснення заміни боржника його правонаступником на підставі поданої позивачем заяви.

При цьому зі змісту ухвали Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі № 910/7807/18 слідує, що КП «Київтеплоенерго» стало правонаступником АТ «Київенерго» за договором № 1513/1617-РО-41 від 07.09.2016 в частині основного боргу в сумі 0 грн., що свідчить визнання позивачем, відповідачем та КП «Київтеплоенерго» того, що станом на 08.10.2018 заборгованість зі сплати основного боргу за вказаними договором була відсутня.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Київенерго» про заміну сторони правонаступником.

Колегія суддів приймає до уваги і те, що згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.12.2018 у справі № 910/5082/18 положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» в частині їх поширення на суб'єктів господарювання, яким надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, кінцевий власник яких є відмінним від кінцевого власника суб'єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним) суперечить положенням ч. 4 ст. 13, ч. 1 та 4 ст. 41, ч. 2 ст. 61 Конституції України а місцевий господарський суд та апеляційний господарський суд дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання Комунального підприємства «Київтеплоенерго» правонаступником боргових зобов'язань АТ «Київенерго» відповідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання».

Підстави для скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі № 910/5095/18 та для задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства «Київенерго» відсутні.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на Акціонерне товариства «Київенерго».

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Київенерго» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі № 910/5095/18 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі № 910/5095/18 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 28.01.2019

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець