ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2019 р. Справа№ 910/5285/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 02.10.2018 (повний текст рішення складено 05.10.2018)

у справі № 910/5285/18 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна

компанія «Надра України»

до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

про стягнення 48 459, 38 грн

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Надра України» (далі - ПАТ «НАК «Надра України», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (далі - ПАТ «Укрнафта», відповідач) про стягнення 48 459, 38 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про прострочення відповідачем виконання зобов'язань на суму стягнутих за рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі № 910/24744/15 грошових коштів, відтак просило стягнути з відповідача 8 230,92 грн 3% річних, 40 228,46 грн інфляційних втрат за період з 08.11.2015 по 20.11.2017.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі № 910/5285/18 позовні вимоги ПАТ «НАК «Надра України» задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ «Укрнафта» на користь ПАТ «НАК «Надра України» 3 % річних в розмірі 8 230, 92 грн, інфляційні у розмірі 40 228, 46 та судовий збір у розмірі 1 762, 00 грн.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ПАТ «Укрнафта» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт стверджував про безпідставне незалучення судом першої інстанції до участі у справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Шевченківського районного відділу державної служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, оскільки стягнення 3% річних та інфляційних втрат в даній справі безпосередньо пов'язане з моментом стягнення коштів з ПАТ «Укранафта» в порядку примусового виконання рішення суду. Крім цього, апелянт зазначав про здійснення позивачем нарахувань 3% річних та інфляційних втрат на 3% річних, інфляційні втрати, пеню та судовий збір, які стягнуто за рішенням у справі № 910/24744/15, з якими погодився суд першої інстанції у даній справі, це є беззаперечною підставою для скасування оскаржуваного рішення. За твердженнями апелянта, незважаючи на наявність в матеріалах справи копій платіжної вимоги від 31.10.2016 № 227/12 та меморіального ордеру № 227/12 від 11.11.2016, де прямо зазначено призначення платежу - стягнення згідно «наказу № 910/24744/15 ГС м. Києва про стягнення на користь НАК «Надра України» суми 134 600, 57 грн», суд першої інстанції не врахував ці докази при встановлені моменту списання коштів з рахунку ПАТ «Укрнафта» при виконанні згаданого рішення суду та моменту перерахування цих коштів на рахунок позивача. Оскільки моментом виконання рішення суду є стягнення грошових коштів з рахунку боржника, а не надходження цих коштів на рахунок стягувача, апелянт вважав оскаржуване рішення таким, що порушує ст. 599 ЦК України, Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», п. 12 Інструкції з організації виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якій стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив про необґрунтованість тверджень апелянта про неможливість нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму боргу по попередньому судовому рішенню, вказуючи на те, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано у встановленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права та отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК сум. З приводу спростування тверджень відповідача відносно періодів розрахунків, позивач зазначав про не надання відповідачем жодних доказів на підтвердження відправлення 11.11.2016 коштів на погашення заборгованості у справі № 910/24744/15, в той час як позивачем надано виписку з особового рахунку компанії, якою підтверджено надходження коштів по цій справі на рахунок позивача саме 20.11.2017 тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 24.01.2019 з'явились представники сторін, представник відповідача надав пояснення та підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 19.12.2013 між ПАТ «Укрнафта» (відповідачем, замовником за договором) та ПАТ «НАК «Надра України» (позивачем, виконавцем за договором) укладено Договір про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування № 7/2996-Р-95М/13 (далі - Договір), за умовами п.п. 1.1, 1.2 якого виконавець зобов'язався виконати для замовника, а замовник - прийняти й оплатити роботи з проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування з метою видобування корисних копалин на Малосорочинському родовищі. Обсяг робіт, етапи (підетапи) та строки їх виконання наведено в календарному плані (Додаток №1), який є невід'ємною частиною Договору та складається виконавцем щорічно.

Відповідно до п.п. 2.1.2 п. 2.1 Договору замовник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі, згідно з умовами Договору, здійснювати оплату за виконані роботи.

За умовами п. 5.1 Договору вартість робіт за Договором визначається протоколами узгодження договірної ціни у Додатках до Договору, які є його невід'ємними частинами.

Протоколом узгодження договірної ціни на 2013 від 19.12.2013 (Додаток №2 до Договору) сторони погодили, що ціна робіт з проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування з метою видобування корисних копалин на Малосорочинському родовищі на 2013 рік становить 79 906,28 грн.

За змістом п. 5.2 Договору замовник перераховує виконавцю попередню оплату в розмірі 100% від вартості робіт за відповідним етапом (підетапом). Перерахування попередньої оплати здійснюється на підставі рахунку-фактури виконавця протягом 10 банківських днів з дати отримання рахунку-фактури.

Як встановлено матеріалами справи, неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором щодо повної та своєчасної оплати виконаних робіт стало підставою для звернення ПАТ «НАК «Надра України» до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ «Укрнафта» про стягнення 133 528,59 грн, в тому числі заборгованості в розмірі 79 906,28 грн, пені в розмірі 17 053,97 грн за період з 21.11.2014 по 19.05.2015, 3% річних в розмірі 1 825,80 грн за період з 21.11.2014 по 25.08.2015 та інфляційні нарахування у розмірі 34 742,54 грн за період з 21.11.2014 по 25.08.2015.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі № 910/24744/15 позов задоволено частково. Стягнути з ПАТ «Укрнафта» на користь ПАТ «НАК «Надра України» 79 906,28 грн основного боргу; 33 825,35 грн інфляційних нарахувань; 1 825,80 грн 3% річних, 17 053,97 грн пені та 1 989,17 грн судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акту, який набрав законної сили.

Згідно преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки судове рішення у справі № 910/24744/15, що набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, встановленим є факт наявності у відповідача обов'язку щодо сплати на користь позивача заборгованості, нарахованих штрафних санкцій за несвоєчасне виконання своїх зобов'язань та судового збору за згаданим рішенням суду.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що грошові кошти в загальному розмірі 134 600,57 грн, які стягнуто за рішенням суду у справі № 910/24744/15, в межах виконавчого провадження було зараховано на рахунок позивача тільки 20.11.2017, з огляду на що просив стягнути з відповідача 8 230,92 грн 3% річних та 40 228,46 грн інфляційних втрат, нарахованих за неналежне виконання відповідачем умов договору та рішення суду на загальну суму 134 600, 57 грн за період з 08.11.2015 по 20.11.2017.

Зобов'язанням згідно ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Отже, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Грошовим, за змістом ст.ст. 524, 533 - 535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі № 910/24744/15, яке набрало законної сили, підтверджено факт виникнення у відповідача обов'язку з оплати на користь позивача заборгованості, нарахованих штрафних санкцій за несвоєчасне виконання своїх зобов'язань та судового збору за згаданим рішенням суду на загальну суму 134 600,57 грн, що в розумінні приписів чинного законодавства України є грошовим зобов'язанням.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Ці підстави визначено положеннями ст.ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язань, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України сум.

Таким чином, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Положеннями ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов'язковість рішень суду.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру..», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб». Встановлюючи такі правила, Договірна держава користується певною свободою розсуду. Попри те, що остаточне рішення щодо дотримання вимог Конвенції належить Суду, він не повинен підміняти оцінку, зроблену національними органами, будь-якою іншою оцінкою того, що має бути найкращою стратегією у цій сфері. Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та ціллю, якої прагнуть досягти (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Наталія Михайленко проти України, no. 49069/11, від 30.05.2013).

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції гарантовано кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Оскільки рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі № 910/24744/15 на момент розгляду даної справи по суті набрало законної сили, відповідачем не виконано, тому позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму невиконаного грошового зобов'язання за рішенням суду у згаданій справі. Відповідно твердження апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Доводи відповідача про неврахування судом першої інстанції наявних в матеріалах справи копій платіжної вимоги від 31.10.2016 № 227/12 та меморіального ордеру № 227/12 від 11.11.2016, де прямо зазначено призначення платежу - стягнення згідно «наказу № 910/24744/15 ГС м. Києва про стягнення на користь НАК «Надра України» суму 134 600, 57 грн», як, на його думку підтверджують виконання ним рішення у згаданій справі 11.11.2016, як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу, адже матеріалами справи встановлено, що грошові кошти на загальну суму 134 600, 57 грн надійшли на рахунок позивача 20.11.2017, тобто саме до цієї дати позивач не міг користуватися коштами та відповідно зазнав матеріальних втрат від знецінення коштів.

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, апеляційний суд встановив, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 8 230, 92 грн 3 % річних та 40 228, 46 грн інфляційних втрат є обґрунтованими (арифметично вірно розрахованими), відтак такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Посилання апелянта на безпідставне незалучення судом першої інстанції до участі в справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Шевченківського районного відділу державної служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, оскільки стягнення 3% річних та інфляційних втрат в даній справі безпосередньо пов'язане з моментом стягнення коштів з ПАТ «Укранафта» в порядку примусового виконання рішення суду, не заслуговують на увагу, адже відповідачем жодним чином не доведено, як рішення у даній справі вплине на права та обов'язки ДВС України.

Доводи відповідача з приводу порушення вимог процесуального та матеріального права, зокрема ст. 599 ЦК України, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», п. 12 Інструкції з організації виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі № 910/5285/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/5285/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 30.01.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко