Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2019 р.                     м. Рівне                              Справа № 918/737/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Церковної Н.Ф., за участю секретаря судового засідання Оліфер С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Приватного малого підприємства "МЛС"

до Приватного підприємства "Агро-Експрес-Сервіс"

про стягнення заборгованості в сумі 119 817, 94 грн,

за участі представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року Приватне мале підприємство "МЛС" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Приватного підприємства "Агро-Експрес-Сервіс" про стягнення заборгованості за договором поставки №1 від 23.08.2018 року в сумі 119 817 грн 94 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між ПМП "МЛС" та ПП "Агро-Експрес-Сервіс" договору поставки від 23.08.2018 року № 1, в частині оплати поставленого товару, внаслідок чого позивачем заявлено вимоги про стягнення основного боргу в сумі 110 130 грн 00 коп., пені в сумі 5 250 грн 69 коп., інфляційних втрат в сумі 4 000 грн 25 коп. та 3% річних в сумі 437 грн 00 коп.

Ухвалою суду від 23.11.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи призначено на 18.12.2018 року.

17.12.2018 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній вважає позов безпідставним та необґрунтованими, у зв'язку з чим просить суд у його задоволенні відмовити.

18.12.2018 року в судовому засіданні оголошувалась перерва до 26.12.2018 року.

Ухвалою суду від 26.12.2018 року розгляд справи відкладено на 22.01.2019 року.

В судове засідання 22.01.2019 року представники сторін не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень. Про причини нез'явлення суд не повідомили. Водночас, від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Статтею 248 Господарського процесуального кодексу України, яка регулює строк розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, унормовано що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, а неявка відповідача не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, з'ясувавши обставини, на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, суд встановив таке.

23 серпня 2018 року між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір купівлі - продажу № 1 (надалі – договір), за умовами якого постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець-прийняти й оплатити товар у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором (п. 1.1. договору).

Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2019 року. В разі, якщо за тридцять днів до закінчення строку дії договору жодна сторона не виявить бажання розірвати його, то дія договору автоматично продовжується на один рік на тих же умовах (п. п. 8.1., 8.2. договору).

Пунктом 1.2. договору передбачено, що постачальник зобов'язується поставляти товар окремими партіями в кількості і асортименті, визначених у заявках замовлення (далі - заявках) покупця, що є невід'ємними частинами даного договору.

Згідно з п. 2.1. договору асортимент та ціна на товар, що поставляється визначаються на підставі рахунка постачальника, погодженої покупцем.

Строки та умови поставки товару врегульовані розділом 4 договору. Зокрема, поставка товарів здійснюється постачальником в межах наявного у нього асортименту протягом строку дії договору відповідно до попереднього замовлення покупця, в якому визначається асортимент (вид) та обсяг товару (кількість), ціна за одиницю товару (відповідно до підписаної сторонами специфікації), загальна ціна партії товару та інші умови. Замовлення може проводитись шляхом листування, телеграмою, через телефонний або факсимільний зв'язок, по електронній пошті e-mail або надаватися через представника постачальника. Замовлення покупця на поставку товарів є обов'язковим для постачальника. В замовленні покупцем вказується місце і час поставки товару. Право власності на товар, а також ризик випадкової загибелі товару, переходять до покупця в момент підписання відповідальною особою покупця видаткової накладної (п. п. 4.1., 4.2., 4.4. договору)

З умов договору вбачається, що кількість, асортимент та ціна на товар, що поставляється за цим договором, визначаються у заявках та рахунках-фактурах, розрахунки за поставлений товар - на підставі рахунків-фактур та видаткових накладних.

Отже, саме заявки, рахунки-фактури та видаткові накладні ідентифікують товар як такий, що поставлений на виконання умов договору.

Судом з матеріалів справи встановлено, що позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 153 830, 00 грн, про що свідчать:

- накладна №1/4 від 23.08.2018 року на суму 73 200, 00 грн;

- накладна №1/0 від 28.08.2018 року на суму 80 630, 00 грн.

У зазначених документах міститься ідентифікація сторін - продавця (позивач) та покупця (відповідач), проте відсутнє посилання на підставу їх оформлення - договір поставки №1 від 23.08.2018 року.

Отже, з наданих позивачем первинних документів, складених на підтвердження вчинення господарської операції з поставки товару, неможливо достеменно встановити, що поставка здійснювалася саме на виконання умов договору поставки №1 від 23.08.2018 року.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що поставка між сторонами мала позадоговірний характер.

Документи, надані позивачем, є самостійними первинними документами, на підставі яких суд може встановити факт здійснення господарської операції.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Видаткові накладні, товарно - транспортні накладні, надані позивачем в підтвердження факту поставки товару, відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку. Вказані накладні є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарської операції та факт встановлення договірних відносин, а тому є всі підстави для покладення на відповідача обов'язку по проведенню розрахунків за отриманий товар.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач направив відповідачу претензію №11/10/2 від 11.10.2018 року про погашення суми основного боргу, яка станом на 11.10.2018 року становить 110 130, 00 грн, яку останній залишив без відповіді та задоволення.

Слід зазначити, що долучені відповідачем до матеріалів справи разом з відзивом на позовну заяву платіжні доручення № від 30.08.2018 року, №2202 від 05.09.2018 року, №2365 від 07.09.2018 року, № від 12.09.2018 року, № від 25.10.2018 року, №3123 від 09.11.2018 року, №13322 від 14.11.2018 року, № від 29.11.2018 року, №3291 від 30.11.2018 року, не можуть бути прийняті судом як належний та допустимий доказ проведення розрахунків, оскільки у вказаних платіжних дорученнях відсутні посилання як на накладні №1/4 від 23.08.2018 року та №1/0 від 28.08.2018 року так і на договір поставки №1 від 23.08.2018 року.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем становить 110 130, 00 грн.

Частиною 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг в розмірі 110 130, 00 грн.

Крім того, за неналежне виконання зобов'язань позивачем нараховано пеню в сумі 5 250 грн 69 коп., інфляційні втрати в сумі 4 000 грн 25 коп. та 3% річних в сумі 437 грн 00 коп.

Щодо стягнення пені в розмірі 5 250 грн 69 коп., то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Право на нарахування пені визначене п. 7.2. договору, за яким за несвоєчасну оплату за даним договором покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення платежу. Сплата пені не звільняє покупця від сплати основної суми заборгованості.

Як зазначалося, судом встановлено, що поставка товару носила позадоговірний характер.

Виходячи з вимог ст. 231 ГК України, штрафні санкції застосовуються у випадках, передбачених законом або договором.

Зважаючи, що умови договору, зокрема п. 7.2., до спірних правовідносин не можуть бути застосовані, отже підстави для стягнення пені відсутні.

Стосовно стягнення 3% річних та інфляційних, то за ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 року № 62-97 року.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Здійснивши перерахунок заявлених позивачем до стягнення з відповідача сум інфляційних втрат та 3% річних, суд встановив, що останні не перевищують обрахованого судом розміру, а відтак підлягають задоволенню в повному розмірі.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Зважаючи, що позивач довів, а відповідач не спростував наявності заборгованості за поставлений товар, відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи, що позов задоволено частково, відтак судовий збір в розмірі 1 718, 51 грн покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Агро-Експрес-Сервіс" (35112, Рівненська обл., Млинівський р-н, с. Ярославичі, ) на користь Приватного малого підприємства "МЛС" (33024, м. Рівне, вул. Млинівська, 20, ) 110 130, 00 грн основного боргу, 437,00 грн 3% річних, 4 000, 25 грн інфляційних втрат та 1 718, 51 грн судового збору.

3. У задоволенні позовних вимог про стягнення 5 250, 69 грн пені відмовити

Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне судове рішення складене та підписане 24.01.2019 року.

Суддя Церковна Н. Ф.