ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2019 р. Справа№ 910/5113/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 17.01.2019,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Агротехніки»

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2018

у справі №910/5113/18 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Агротехніки»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерно-Агротрейд»

про визнання додаткової угоди недійсною в певній її частині

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Світ Агротехніки» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерно-Агротрейд» (далі, відповідач) про визнання Додаткової угоди №1 до Договору поставки №ТР/1606/17К від 16 червня 2017 року, укладеної 01.12.2017 між ТОВ «Світ Агротехніки» та ТОВ «Зерно-Агротрейд» недійсною в частині умови, викладеній у пункті 1.3.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що умова пункту 1.3. Додаткової угоди №1 до Договору поставки не відповідає вимогам статей 536, 549, 625 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі №910/5113/18 у задоволенні позову відмолено.

Рішення суду мотивоване тим, що посилання заявника на невідповідність пункту 1.3. Додаткової угоди чинному законодавству є безпідставними, такими, що не підтверджені матеріалами справи та спростовані відповідачем.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Світ Агротехніки» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі №910/5113/18 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до наступного:

- умова пункту 1.3. Додаткової угоди №1 до Договору поставки не відповідає вимогам статей 536, 549, 625 Цивільного кодексу України, а отже укладена із порушенням вимог частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України та на підставі частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України має бути визнана судом недійсною;

- у сторін була відсутня можливість визначення в додатковій угоді неіснуючої у чинному законодавстві санкції, оскільки Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України дане питання врегульоване та даються визначення санкцій, що можуть застосовуватися, визначено порядок та умови їх нарахування тощо, а частина 2 статті 6 Цивільного кодексу України чітко вказує, що сторони мають право врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами. Отже, у даному випадку, беручи до уваги частину 3 статті 6 Цивільного кодексу України, сторони могли відступити від положень актів цивільного законодавства, наприклад, в частині збільшення строку позовної давності щодо нарахування пені і штрафу, в частині визначення іншого розміру пені та штрафу, ніж передбачено законодавством, а не встановлювати неіснуючий вид санкції, ототожнивши поняття штрафу та процентів річних, що не відповідає чинному законодавству.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.08.2018 у справі №910/5113/18 (головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Чорна Л.В., Гончаров С.А.) відкрито апеляційне провадження у даній справі; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Агротехніки» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі №910/5113/18 призначено на 11.09.2018.

17.08.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду (канцелярію) від Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Агротехніки» надійшов попередній розрахунок витрат на професійну правову допомогу.

23.08.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду (канцелярію) від Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерно-Агротрейд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній заперечував проти її задоволення, просив залишити оскаржене рішення суду без змін. За твердженнями відповідача, сторони в силу диспозитивності норми абзацу 1 частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України мали право врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідач у відзиві послався на норми статті 193 Господарського кодексу України, зазначивши, що господарські санкції можуть бути визначені не тільки законом, а й договором.

30.08.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду (канцелярію) від Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Агротехніки» надійшла відповідь на відзив. У відповіді на відзив позивач, зокрема, наголосив на тому, що норма статті 193 Господарського кодексу України жодним чином не передбачає можливості встановлення у договорі неіснуючих у законі санкцій.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2018 у справі №910/5113/18 судом було оголошено перерву до 09.10.2018, зобов'язано сторін надати суду письмові викладення поняття «санкції» згідно норм Цивільного кодексу України та рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013.

01.10.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду (канцелярію) від Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерно-Агротрейд» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Агротехніки» на виконання вимог ухвали суду від 11.09.2018 надійшли письмові пояснення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» №454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті «Голос України» №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене, Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Указом Президента України №295/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів», відповідно до підпункту 7 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, пункту 1 частини другої статті 53, частини третьої статті 82 і пункту 40 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», пункту 11 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» сформовано склад Північного апеляційного господарського суду шляхом переведення суддів.

Частиною 5 статті 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Відповідно до частини 7 статті 31 Господарського процесуального кодексу України справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Актом прийняття-передачі судових справ від 02.10.2018 справу №910/5113/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Агротехніки» у справі №910/5113/18 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Скрипки І.М., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2018 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Агротехніки» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі №910/5113/18 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя - Михальська Ю.Б., судді: Скрипка І.М., Тищенко А.І. та справу призначено до розгляду на 20.12.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 у справі №910/5113/18 судом оголошено перерву до 17.01.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2019 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Агротехніки» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі №910/5113/18 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Іоннікова І.А., розгляд справи №910/5113/18 вирішено здійснювати у судовому засіданні, призначеному на 17.01.2019.

У судове засідання 17.01.2019 з'явились представники сторін.

Представник позивача у судовому засіданні підтримував викладені в апеляційній скарзі доводи, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив у її задоволенні відмовити, оскаржене рішення суду залишити без змін.

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, відповіді на відзив, письмових пояснень сторін, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 16.06.2017 між ТОВ «Світ Агротехніки» (Постачальник за договором) і ТОВ «Зерно-Агротрейд» (Покупець за договором) укладено Договір поставки № ТР/1606/17К (далі, Договір).

Згідно пункту 1.1. Договору Постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених Договором, поставити та передати у власність Покупця кукурудзу 3-го класу врожаю 2017 року (товар) насипом, а Покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, прийняти товар та оплатити його вартість.

Пунктом 2.2. Договору визначено, що загальна вартість товару складає 23 505 000,00 грн. +/-5% (залежно від кількості поставленого товару).

Сторони у пункті 4.1. Договору узгодили, що загальна кількість товару, що постачається по цьому Договору, складає 5 000,000 метричних тон +/-5%.

Пунктом 3.1.1. Договору передбачено, що Покупець оплачує Постачальнику 22% вартості партії товару протягом 3 банківських днів з дати отримання рахунку-фактури Постачальника.

20.06.2017 на виконання умов Договору ТОВ «Зерно-Агротрейд» перерахувало ТОВ «Світ Агротехніки» попередню оплату у розмірі 5 000 000,00 грн.

Відповідно до пункту 5.1. Договору Постачальник зобов'язався поставити Покупцю загальну кількість товару в строк до 30 листопада 2017 року.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ТОВ «Світ Агротехніки» в порушення умов Договору не здійснило поставку товару в передбачені Договором строки та обсягах.

01.12.2017 сторони уклали Додаткову угоду до Договору, пунктом 1.1. якої визначено, що зобов'язання Постачальника з поставки товару у кількості 5 000,000 тон за Договором вважаються припиненими, а Постачальник повертає Покупцю сплачені останнім грошові кошти у розмірі 5 000 000,00 грн. в строк до 21 грудня 2017 року у відповідності з наступним графіком: 1 500 000,00 грн. - до 08.12.2017; 1 500 000,00 грн. - до 15.12.2017; 2 000 000,00 грн. - до 21.12.2017.

Пунктом 1.3. Додаткової угоди сторони передбачили, що у разі порушення строків або обсягів здійснення платежів згідно графіку, викладеного у пункті 1.1. Додаткової угоди, Покупець має право нарахувати Постачальнику санкцію в розмірі 24% річних, що нараховується на всю суму передоплати (5 000 000,00 грн.) за період з моменту отримання передоплати (20.06.2017) до моменту повернення всієї суми передоплати.

В обґрунтування заявленого у даній справі позову та поданої апеляційної скарги, ТОВ «Світ Агротехніки» зазначає, що визначена в пункті 1.3. Додаткової угоди «санкція» не є ані штрафом згідно статті 549 Цивільного кодексу України, ані процентами річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, ані процентами за користування грошовими коштами у відповідності до статті 536 Цивільного кодексу України, отже ця умова Додаткової угоди, на думку позивача, укладена з порушенням вимог частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України та в силу вимог частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України має бути визнана недійсною.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Із урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 Цивільного кодексу України).

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору (його частини) недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод (їх частин) недійсними.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо його істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договорів, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Так, судом встановлено, що сторони погодили всі істотні умови оспорюваної Додаткової угоди до договору, необхідні для її дійсності та правомірності.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частина 7 статті 179 Господарського кодексу України).

Частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Вказаною статтею Цивільного кодексу України закріплено положення про співвідношення договору і закону в тих випадках, коли щодо певних відносин існує зазначення в актах цивільного законодавства, але сторони бажають за згодою між собою врегулювати ці відносини інакше. В такій ситуації сторони договору мають право вибору: використати норми акту цивільного законодавства для врегулювання своїх відносин або за власним розсудом відступити від положень актів цивільного законодавства шляхом встановлення в договорі інших правил поведінки, ніж це передбачено законодавством.

Отже принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Частина 3 статті 6 Цивільного кодексу України визначає наступні випадки, коли сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства:

- існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;

- обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Втім, зазначені випадки не стосуються відносин сторін, врегульованих ними, зокрема, у пункті 1.3. Додаткової угоди від 01.12.2017 №1, що підтверджується наступним.

Як уже зазначалося, пунктом 1.3. Додаткової угоди від 01.12.2017 №1 до Договору поставки сторони передбачили, що у разі порушення строків або обсягів здійснення платежів згідно графіку, викладеного у пункті 1.1. Додаткової угоди, Покупець має право нарахувати Постачальнику санкцію в розмірі 24% річних, що нараховується на всю суму передоплати (5 000 000,00 грн.) за період з моменту отримання передоплати (20.06.2017) до моменту повернення всієї суми передоплати.

Стаття 193 Господарського кодексу України визначає загальні умови виконання господарських зобов'язань.

Згідно частини 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом частини 2 статті 193 Господарського кодексу України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

«Санкція» (від лат. sanction - непорушна постанова, найсуворіший припис) як багатозначний термін у юридичній лексиці має чотири основних значення: 1) заходи, що застосовуються до правопорушника і тягнуть для нього певні несприятливі наслідки; 2) структурна частина загальної норми, яка вказує на можливі заходи впливу на порушника даної норми; 3) термін «санкція» використовується в процесуальній сфері для визначення згоди компетентного державного органу на вчинення тих чи інших юридично значущих дій; 4) у міжнародному праві як заходи впливу щодо держави, яка порушила міжнародну угоду.

Відповідно до статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частина 1 статті 217 Господарського кодексу України визначає, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Частина 2 зазначеної статті визначає такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Перший вид господарських санкцій - відшкодування збитків - має на меті поновлення матеріальної сфери потерпілої сторони від господарського правопорушення. Це закріплено в частині 1 статті 224 Господарського кодексу України.

Застосування другого виду господарських санкцій, а саме, штрафних санкцій, спрямовано перш за все на покарання за допущене правопорушення. Згідно зі статтею 230, частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Третій вид господарських санкцій - оперативно-господарські санкції, які згідно частини 1 статті 235 Господарського кодексу України являють собою заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень господарського зобов'язання, що використовуються самими сторонами зобов'язання в односторонньому порядку. Виходячи з цього законодавчого визначення, можна дійти висновку, що оперативно-господарські санкції виконують запобіжну функцію та мають на меті припинення порушення виконання господарських обов'язків та недопущення або мінімізацію їх негативних наслідків. Частиною 1 статті 236 Господарського кодексу України визначено перелік оперативно-господарських санкцій, які можуть передбачити сторони у господарських договорах, перелік яких, згідно частини 2 вказаної статті не є вичерпним. Сторони можуть передбачити у договорі також інші оперативно-господарські санкції.

Із наведених норм та з урахуванням принципу свободи договору, передбаченого статями 6 Цивільного кодексу України, 179 Господарського кодексу України, вбачається, що сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі будь-яку господарську санкцію на свій розсуд.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони, керуючись принципом свободи договору, визначили на свій розсуд, погодили та досягли згоди щодо визначення у Додатковій угоді саме такої умови: « 1.3. В разі порушення строків або обсягів здійснення платежів згідно графіку викладеного у п. 1.1. цієї Додаткової угоди. Покупець має право нарахувати Постачальнику санкцію в розмірі 24% річних, що нараховується на всю суму передоплати (5000000,00 грн.) за період з моменту отримання передоплати (20.06.2017) до моменту повернення всієї суми передоплати.» - а тому така умова не може бути визнана недійсною як така, що не відповідає статтям 536, 549, 625 Цивільного кодексу України, адже відповідно до частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України та частини 4 статті 179 Господарського кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Норми чинного цивільного та господарського законодавства не встановлюють спеціальних обмежень щодо застосування такого виду санкції, як це встановлено пунктом 1.3. Додаткової угоди, до правовідносин, що склалися між сторонами.

Посилання скаржника на невідповідність пункту 1.3. Додаткової угоди чинному законодавству є безпідставними, такими що не підтверджені матеріалами справи, спростовані відповідачем, та такими, що не спростовують висновків суду щодо необґрунтованості позовних вимог.

При цьому, стосовно дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості при укладенні сторонами Додаткової угоди (із включенням до неї пункту 1.3.) колегією суддів взято до уваги, що ТОВ «Світ Агротехніки» неодноразово порушувало взяті на себе зобов'язання, зокрема: з поставки товару в строк до 30.11.2017 згідно умов Договору поставки, укладеного між сторонами 16.06.2017; щодо повернення грошових коштів попередньої оплати в строк до 21 грудня 2017 року згідно Додаткової угоди. При цьому, у користуванні ТОВ «Світ Агротехніка» перебували грошові кошти у розмірі 5 000 000,00 грн., сплачені ТОВ «Зерно-Агротрейд» 20.06.2017 як попередня оплата за Договором поставки, та до ТОВ «Світ Агротехніки» не застосовувалось жодних правових наслідків.

Доводи скаржника із приводу неправомірності посилання суду першої інстанції в оскарженому рішенні на практику Вищого господарського суду України, викладену у постанові від 17.07.2013 у справі №5010/1373/2012-16/56, та Верховного Суду України, викладену у постанові від 28.01.2015 у справі №6-230цс14, оскільки зазначені рішення не стосуються предмету спору в даній справі, не приймаються судом до уваги, оскільки наведена практика стосується розуміння і тлумачення судами вищих інстанцій норм матеріального права, що визначають принцип свободи договору в загальному розумінні (без посилання на предмет спору у зазначених справах), а тому висновки, викладені судами у зазначених постановах, обґрунтовано застосовані Господарським судом міста Києва у рішенні в цій справі.

Усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, виходячи з принципу повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Агротехніки» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерно-Агротрейд» про визнання додаткової угоди недійсною в певній її частині.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Агротехніки» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Агротехніки» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі №910/5113/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі №910/5113/18 залишити без змін.

Матеріали справи №910/5113/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 23.01.2019.

Головуючий суддя Ю.Б.Михальська

Судді І.А. Іоннікова

А.І. Тищенко