УХВАЛА

м. Київ

22.01.2019Справа № 5011-15/2551-2012

За позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державного

космічного агентства України

до Державної акціонерної холдингової компанії "Київський радіозавод"

товариства з обмеженою відповідальністю "Мікромодуль"

за участю товарної біржі "КМФБ"

про визнання недійсними результатів відкритих торгів, договору купівлі - продажу

№ БВ7/4-15 від 18.02.15 та повернення майна

За заявою Державного агентства резерву України

до Державної акціонерної холдингової компанії "Київський радіозавод"

(ідентифікаційний код 24586045)

про банкрутство

Суддя Пасько М.В.

Представники:

від заявника Чумаченко А.А. - прокурор Прокуратури міста Києва,

від відповідача 1 Кирик В.К. - розпорядник майна Державної акціонерної холдингової компанії "Київський радіозавод",

від відповідача 2 Сабодаш Р.Б. - адвокат ТОВ "Мікромодуль".

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне агентство резерву України звернулось до суду з заявою про порушення справи про визнання Державної акціонерної холдингової компанії "Київський радіозавод" (ідентифікаційний код 24586045) банкрутом, оскільки останній неспроможний сплатити борг.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.03.2012 порушено провадження у справі № 5011-15/2551-2012 та призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Тітова О.І.

Ухвалою попереднього засідання господарського суду міста Києва від 19.06.12 затверджено реєстр вимог кредиторів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.11.12 введено процедуру санації боржника у справі.

Постановою господарського суду міста Києва від 09.07.14 визнано боржника банкрутом та призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого Менчака В.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.10.16 затверджено звіт ліквідатора боржника та припинено провадження у справі № 5011-15/2551-2012.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.12.16 залишено без змін ухвалу господарського суду міста Києва від 03.10.16.

Постановою Вищого господарського суду України скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.12.16, ухвалу господарського суду міста Києва від 8.11.12, 03.10.16 та постанову господарського суду міста Києва від 09.07.14, а справу скеровано до господарського суду міста Києва для розгляду в іншому складі суду на стадію

розпорядження майном.

У зв'язку з чим, справа передана на повторний автоматичний розподіл, в результаті якого, передана судді Паську М.В.

Враховуючи викладене вище, розгляд справи призначено на 06.06.17.

19.05.17 від заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державного космічного агентства України надійшла заява про визнання недійсними результатів відкритих торгів, договору купівлі - продажу № БВ7/4-15 від 18.02.15 та повернення майна в межах справи № 5011-15/2551-2012.

Враховуючи викладене вище, розгляд заяви призначено на 13.06.17.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.06.17 відкладено розгляд заяви в межах справи на 06.07.17.

06.07.17 від товариства з обмеженою відповідальністю "Мікромодуль" надійшов відзив на заяву в межах справи № 5011-15/2551-2012.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.07.17 залучено товарну біржу "КМФБ" до участі у розгляді заяви в межах справи № 5011-15/2551-2012 та відкладено її розгляд на 10.08.17.

10.08.17 від товариства з обмеженою відповідальністю "Мікромодуль" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.08.17 відкладено розгляд справи на 14.09.17.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 12.12.17 залишено без задоволення заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Електропрайд" про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Вищого господарського суду України від 21.03.17 у справі № 5011-15/2551-2012

Ухвалою Верховного суд від 12.01.18 відмовлено в допуску справи № 5011-15/2551-2012 до провадження Верховного суду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.03.18 позовну заяву заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державного космічного агентства України про визнання недійсними результатів відкритих торгів, договору купівлі - продажу № БВ7/4-15 від 18.02.15 та повернення майна в межах справи № 5011-15/2551-2012 призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі № 5011-15/2551-2012 призначкно на 29.03.18.

21.03.18 від товариства з обмеженою відповідальністю "Мікромодуль" надійшло клопотання про долучення додаткових письмових пояснень до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.03.18 закрите підготовче провадження та призначено заяву в межах справи № 5011-15/2551-2012 до судового розгляду по суті на 24.04.18.

20.04.18 до господарського суду надійшов супровідний лист Київського апеляційного господарського суду № 09.1-27/1710/18 від 19.04.18 разом із апеляційною скаргою Державного науково-виробничого підприємства "Об'єднання Комунар" на ухвалу господарського суду міста Києва від 22.03.18 про заміну розпорядника майна на арбітражного керуючого Кирика В.К.

24.04.18 від товариства з обмеженою відповідальністю "Мікромодуль" надійшла заява про зупинення провадження у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.04.18 зупинено провадження у справі № 5011-15/2551-2012 за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державного космічного агентства України до Державної акціонерної холдингової компанії "Київський радіозавод", товариства з обмеженою відповідальністю "Мікромодуль" про визнання недійсними результатів відкритих торгів, договору купівлі - продажу № БВ7/4-15 від 18.02.15 та повернення майна на період до розгляду Київським апеляційним господарським судом апеляційної скарги Державного науково-виробничого підприємства "Об'єднання Комунар" на ухвалу господарського суду міста Києва від 22.03.18.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.18 залишено без змін ухвалу господарського суду міста Києва від 22.03.18.

Постановою Верховного Суду від 03.10.18 постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.06.18 та ухвалу господарського суду міста Києва від 22.03.18 у справі № 5011-15/2551-2012 - залишено без змін.

За резолюцією керівництва справу передано для розгляду судді Паську М.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.11.18 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 11.12.18.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.12.18 вжито заходів забезпечення позову.

11.12.18 оголошено перерву до 17.01.19.

17.01.19 від позивача надійшло клопотання про залучення третіх осіб.

17.01.19 оголошено перерву до 22.01.19.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.01.19 залишено без розгляду клопотання позивача від 17.01.19 про залучення третіх осіб.

У судовому засіданні, розглянувши наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державного космічного агентства України (далі - Позивач) в поданій заяві просить суд визнати недійсними результати аукціону з продажу майна Державної акціонерної холдингової компанії "Київський радіозавод" (ідентифікаційний код 24586045), який відбувся 17.02.15, недійсним договір купівлі - продажу № БВ7/4-15 від 18.02.15 укладений між Державною акціонерною холдинговою компанією "Київський радіозавод" та товариством з обмеженою відповідальністю "Мікромодуль", а також зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю "Мікромодуль" повернути у державну власність Державній акціонерній холдинговій компанії "Київський радіозавод" рухоме майно (обладнання) та бланки векселів відповідно до переліку, зазначеного у договорі № БВ 7/4-15 від 18.02.15, а також пакети акцій: 181.001 акцію ПрАТ "Гарантспецсервіс" (25%+1), 271.001 акцію ПрАТ "Енергетичний завод Енергетик" (25%+1), 1.891.385 акцій ПАТ "Інстументальний завод - У" (25%+1), 82.068 акцій ПрАТ "Ремонтно-механічний завод "Модуль" (1,58 %), 99.001 акцію ПрАТ "Схід" (25%+1), 2 974 001 акцію ПрАТ "Науково-виробничий комплекс "Курс" (50%+1), 348.001 акцію ПрАТ "Контур" (25%+1), 92.095.592 акції ПрАТ "ПіСіБі-Радіозавод" (100%), 199.737 акцій ПрАТ "Автотранспортне підприємство "Транспортник" (25%+1), 1.109.076 акцій ВАТ "Дослідно- експериментальний завод "Каскад" (25%+1) (далі - спірне майно).

На думку Позивача аукціон з продажу майна банкрута відбувся з порушеннями, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним, а майно повернено боржнику.

Представник товариства з обмеженою відповідальністю "Мікромодуль" надав суду обґрунтований відзив на позовну заяву, в якому зазначив про неможливість її задоволення, у з в'язку з її не обґрунтованістю та просив суд відмовити в її задоволенні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що подана позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", провадження у справі про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", результати аукціону, проведеного з порушенням вимог закону, можуть бути визнані в судовому порядку недійсними. Визнання результатів аукціону недійсними тягне за собою визнання недійсним укладеного з переможцем договору купівлі-продажу.

Отже, підставою для визнання результатів аукціону недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення аукціону, визначених Законом про банкрутство, а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення аукціону; правил, які регулюють сам порядок проведення аукціону; правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів аукціону.

В абзаці 2 п. 1-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14.05.1992 р. в редакції від 22.12.2011 р. зі змінами та доповненням вказується, що положення цього Закону, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст. 38, 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з дня свого призначення ліквідатор, серед іншого, приймає до свого відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; проводить інвентаризацію та оцінку майна банкрута; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.

Статтею 44 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що після проведення інвентаризації та оцінки майна ліквідатор здійснює продаж майна банкрута такими способами: проведення аукціону; продаж безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14.05.1992 р. в редакції від 22.12.2011 р. зі змінами та доповненнями продаж майна боржника в провадженні у справі про банкрутство здійснюється в порядку, встановленому цим Законом, шляхом проведення торгів у формі аукціону, за винятком майна, продаж якого відповідно до законодавства України здійснюється шляхом проведення закритих торгів.

Відповідно до ч. 4 ст. 49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суб'єктами аукціону є його замовник, організатор та учасники.

Організатор аукціону визначається замовником за конкурсом, що проводиться у визначеному замовником порядку, основними критеріями якого вважаються наявність ліцензії, достатній, але не менш як три роки, досвід проведення аукціонів, запропонована найменша сума винагороди.

Організатором аукціону не може бути заінтересована особа стосовно боржника, кредиторів та замовника аукціону.

Як вбачається з матеріалів справи, ліквідатором банкрута у відповідності до рішень, прийнятих комітетом кредиторів банкрута 09.09.14 та 26.09.14, на офіційному сайті Державного космічного агентства України було розміщено оголошення щодо проведення аукціону з продажу майна, належного ДАХК "Київський радіозавод".

Так, відповідно до протоколу проведення конкурсу щодо виявлення організатора аукціону з продажу майна боржника, комісією для проведення конкурсу з відбору організатора аукціону з продажу майна боржника організатором аукціону вирішено обрати Товарну біржу "КМБФ", оскільки даною товарною біржою запропонована найменша сума винагороди від продажу майна банкрута - в розмірі 1 %.

Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що ТБ "КМБФ" укладено Договір №159 від 17.06.14 з Фондом державного майна України про організацію продажу майна, що перебуває у державній власності, за умовами якого з моменту підписання такого договору юридична особа має право укладати договори на виконання послуг, визначених даним договором, з відповідними державними органами приватизації, суб'єктами господарювання, суб'єктами управління, на балансі яких перебувають об'єкти державної власності.

Відповідно до абз. 4 п. 33 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/606/2012 від 28.03.13 організатор аукціону діє на підставі ухвали господарського суду про визнання його учасником провадження у справі про банкрутство.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.14 визнано організатора аукціону Товарну біржу "КМФБ" учасником провадження у справі № 5011-15/2551- 2012 про банкрутство Державної акціонерної холдингової компанії "Київський радіозавод".

17.02.15 ліквідатор спільно з Товарною біржою "КМФБ" за участі професійних учасників ринку цінних паперів провів відкриті торги (аукціон) з продажу майна ДАХК "Київський радіозавод", що підтверджується протоколом № 15-02-17/01 від 17.02.15 та повідомленням про результати проведення аукціону з продажу майна Державної акціонерної холдингової компанії "Київський радіозавод", розміщеним на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України.

18.02.15 між Державною акціонерною холдинговою компанією "Київський радіозавод" та товариством з обмеженою відповідальністю "Мікромодуль" було укладено Договір № БВ 7/4-15, за яким було набуте спірне майно.

18.02.15 між Державною акціонерною холдинговою компанією "Київський радіозавод" та товариством з обмеженою відповідальністю "Мікромодуль" на виконання Договору № БВ 7/4-15 від 18.02.15 було складено Акт про передачу права власності на цілісний майновий комплекс ДАХК "Київський радіозавод".

Щодо доводів позивача, що приписи статті 6 Закону України "Про холдингові компанії в Україні" перешкоджають продажу майна банкрута в процедурі ліквідації боржника.

Так, в обґрунтування своїх позовних вимог заступник прокурора зазначає, що відповідно до ст. 6 Закону України "Про холдингові компанії в Україні" державні пакети акцій (часток, паїв) та державне майно, передане державою до статутного капітану державної холдингової компанії, не можуть бути відчужені або перебувати в заставі, використані для формування статутних капіталів будь-яких підприємств.

Відтак, на його думку, вказана норма Закону України "Про холдингові компанії в Україні" у його взаємозв'язку зі ст. 5 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" унеможливлювало продаж такого майна на прилюдних торгах.

Однак з такими доводами погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Пунктом 5 розділу X Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону. При цьому Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" прийнятий у новій редакції від 22.12.2011 року із внесенням відповідної норми до тексту Закону. Натомість ст. 6 Закону України "Про холдингові компанії в Україні" діє в редакції цього Закону від 22.12.10, тобто є такою, що прийнята раніше.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у випадках, передбачених цим Законом, господарський суд приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру.

Статтею 44 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що після проведення інвентаризації та оцінки майна ліквідатор здійснює продаж майна банкрута такими способами: проведення аукціону; продаж безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14.05.1992 р. в редакції від 22.12.11 зі змінами та доповненнями продаж майна боржника в провадженні у справі про банкрутство здійснюється в порядку, встановленому цим Законом, шляхом проведення торгів у формі аукціону, за винятком майна, продаж якого відповідно до законодавства України здійснюється шляхом проведення закритих торгів.

Таким чином, норми ст.ст. 44, 49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" є спеціальними по відношенню до норм ст. б Закону України "Про холдингові компанії в Україні ", оскільки нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначається спеціальний порядок продажу майна юридичної особи, що визнана банкрутом у процедурі її ліквідації, натомість ст. 6 Закону України "Про холдингові компанії в Україні" встановлює загальні правила відчуження майна державними акціонерними холдинговими компаніями в Україні та за сферою свого регулювання не може і не встановлює особливостей провадження у справі про банкрутство.

Щодо доводів позивача, що Державна акціонерна холдингова компанія "Київський радіозавод" є юридичною особою, яка не підлягає приватизації.

Так, в обґрунтування своїх вимог позивач звертає увагу суду на те, що частиною 5 ст. 5 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що положення цього Закону застосовуються до юридичних осіб - підприємств, що є об'єктами права державної власності, які не підлягають приватизації, в частині санації чи ліквідації після виключення їх у встановленому порядку з переліку таких об'єктів.

Крім того, заступник прокурора м. Києва звертає увагу на те, що рішення про приватизацію державної холдингової компанії може бути прийнято лише після прийняття рішення про приватизацію всіх корпоративних підприємств, пакети акцій (часток, паїв) яких передано до статутного капіталу такої холдингової компанії. На підставі викладеного позивач робить висновок про те, що Державна акціонерна холдингова компанія "Київський радіозавод" є юридичною особою, яка не підлягає приватизації.

З таким висновком позивача погодитись не можна з огляду на наступне.

Перш за все необхідно зазначити, що стаття 5 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" обмежує можливість застосування судових процедур банкрутства щодо товариств, які не підлягають приватизації, а ст. 6 Закону України "Про холдингові компанії в Україні" лише регулює, за яких умов уповноважений державний орган може прийняти рішення про приватизацію державної акціонерної холдингової компанії і не містить будь-яких заборон на приватизацію таких юридичних осіб.

Крім того, позивачу необхідно враховувати, що відповідно до пункту 36 статті 85 Конституції України затвердження переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації належить до повноважень Верховної Ради України.

Частиною 4 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" встановлено, що Перелік державних підприємств, що не підлягають приватизації, та акціонерних товариств, державні пакети акцій яких не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України.

Статтею 1 Закону України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" затверджено перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, згідно з додатком 1 до цього Закону.

Слід відзначити, що Державна акціонерна холдингова компанія "Київський радіозавод" до Переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" (в редакції на час введення процедури санації та на час введення процедури ліквідації) включена не була.

Крім того, Державна акціонерна холдингова компанія "Київський радіозавод" не перебувала у цей період і у Переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.04 № 1734.

При цьому інші державні акціонерні холдингові компанії, які, на думку держави Україна, не підлягають приватизації, до зазначених переліків включались, наприклад, ДАХК "Артем" або ДАХК "Топаз", що обумовлює помилковість висновку позивача.

Також, суд вважає помилковим висновок позивача про те, що Державна акціонерна холдингова компанія "Київський радіозавод" є юридичною особою, яка не підлягає приватизації в силу прямих вказівок ч.12 ст. 6 Закону України "Про холдингові компанії" та ч. 4 ст. 5 Закону України "Про акціонерні товариства", оскільки Державна акціонерна холдингова компанія "Київський радіозавод" належить до підприємств, що є високотехнологічним експортоорієнтованим підприємством, що формує конкурентні переваги України на міжнародному ринку та створює мультиплікативний ефект для розвитку суміжних галузей, - підприємство, яке здійснює виробництво об'єктів космічної діяльності (п. в) абз. 2 ч. 4 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Таке застосування (п. в) абз. 2 ч. 4 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" прямо суперечить приписам самого Закону України "Про приватизацію державного майна", який встановлює, що не підлягають приватизації виключно ті підприємства, що включені до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об'єктів права державної власності", та ті підприємства, що не включені до відповідного переліку, але до його статутного капіталу передано майно, визначене у частині 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Таким чином, юридичні особи, зазначені у (п. в) абз. 2 ч. 4 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", не відносяться до тих юридичних осіб, приватизація яких заборонена без включення до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об'єктів права державної власності".

Аналогічного висновку дотримується Верховний Суд України в постанові від 10.02.16 у справі № 3-1247гс15.

Крім того, позивачем залишено поза увагою, що Державна акціонерна холдингова компанія "Київський радіозавод", незважаючи на її назву та підпорядкованість, не є високотехнологічним експортоорієнтованим підприємством, що формує конкурентні переваги України на міжнародному ринку та створює мультиплікативний ефект для розвитку суміжних галузей, - підприємство, яке здійснює виробництво об'єктів космічної діяльності, оскільки основним видом господарської діяльності цієї Компанії є здача в оренду нерухомого майна, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Щодо доводів позивача, що скасування судового рішення є підставою для визнання правочину таким, що вчинений з порушенням вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Так, в обґрунтування своїх позовних вимог заступник прокурора звертає увагу суду на те, що постановою Вищого господарського суду України від 21.03.17 касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва задоволено та скасовано: постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.12.16, ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.10.16, постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.08.14, постанову Господарського суду міста Києва від 09.07.14, постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.12.12 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.12 у справі №5011-15/2551-2012. У зв'язку із цим заступник прокурора міста Києва робить висновок, що ліквідатор не мав права продавати майно, що включено до ліквідаційної маси, а отже, відчуживши цілісний майновий комплекс ДАХК "Київський радіозавод", останній порушив вимоги статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

З таким висновком позивача погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 4 статті 96 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлює, що положення цього Закону застосовуються до юридичних осіб - підприємств, що є об'єктами права державної власності, які не підлягають приватизації, в частині санації чи ліквідації після виключення їх у встановленому порядку з переліку таких об'єктів. Зазначена норма Закону є тотожною частині 5 статті 5 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній на момент порушення провадження у цій справі про банкрутство), якою визначалось, що положення цього Закону застосовуються до юридичних осіб - підприємств, що є об'єктами права державної власності, які не підлягають приватизації, в частині санації чи ліквідації після виключення їх у встановленому порядку з переліку таких об'єктів.

Відповідно до п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Крім того, за змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдінг" проти України суд зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент вчинення оспорюваного правочину, постанова Господарського суду міста Києва від 09.07.14 була чинною, як була (і є) чинною ухвала Господарського суду міста Києва від 17.10.14, якою визнано організатора аукціону Товарну біржу "КМФБ" учасником провадження у справі.

Матеріалами справи підтверджується, що на момент продажу майна банкрута ліквідатор дотримався всіх вимог чинного законодавства, а отже, не порушив вимоги cm.cm. 203, 215 Цивільного кодексу України. Натомість потреба у виправлені ймовірної судової помилки не може бути підставою для визнання недійсним договору, що на момент його укладання вчинявся з дотриманням і на виконання судових рішень, скасованих у майбутньому (через майже 2,5 роки).

Також, у своїй позовній заяві заступник прокурора міста Києва просить суд, серед іншого, зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю "Мікромодуль" повернути майно у державну власність Державній акціонерній холдинговій компанії "Київський радіозавод".

Однак, відповідно до ч. З ст. 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою (абзац перший частини п'ятої статті 216 ЦК України).

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 Цивільного кодексу України. У речових правовідносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності відповідно до ст. 392 ЦК України.

Зазначена правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 04.12.12 у справі N 26/133, від 11.12.12 у справі N 56/68, від 29.04.15 у справі № 903/134/13-г.

Однак позивач обрав зобов'язально-правовий спосіб захисту цивільного права (спонукання до вчинення дій), а не речово-правовий (витребування майна з чужого незаконного володіння), а отже, це є самостійною підставою для відмови у задоволенні відповідних позовних вимог.

Проте навіть у разі, якщо б відповідач обрав правильний спосіб захисту цивільного права - витребування майна з чужого незаконного володіння, його задоволення не вбачається можливим з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У цій справі майно Державної акціонерної холдингової компанії "Київський радіозавод" не було загублено, не викрадалось та не вибувало з володіння цієї Компанії поза її волею, оскільки законно діючий на той момент ліквідатор ДАХК "Київський радіозавод" та комітет кредиторів цього підприємства сформували волю Компанії відповідно до вимог законодавства України про банкрутство.

Крім того, майно ДАХК "Київський радіозавод" придбано з прилюдних торгів, а отже, в силу ч. 2 ст. 388 ЦК України не може бути витребувано від товариства з обмеженою відповідальністю "Мікромодуль".

Щодо вимог позивача про застосування ст. 1212 Цивільного кодексу України, слід зазначити наступне.

Звертаючись до господарського суду, позивач просить задовольнити його вимоги з тих підстав, що підстава за якою воно було набуте відпала, а отже, на його думку, застосовується ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Проте з такими доводами позивача погодитись не можна з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 565 ЦК України).

У цій справі продавець та покупець за договором купівлі-продажу свої зобов'язання виконали повністю.

Разом із тим за змістом положень ст. 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Оскільки, між сторонами було укладено Договір купівлі-продажу, який виконано сторонами повністю і цей договір ще не визнаний недійсним, то таке майно товариство з обмеженою відповідальністю "Мікромодуль" за наявності правової підстави, а тому його не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 ЦК як безпідставне збагачення.

Отже, правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК, у тому числі й щодо вимоги повернути боржнику майно, передане раніше на виконання зобов'язання за договором купівлі-продажу.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вбачається з наведеного вище, доводи позивача не підтверджуються належними засобами доказування, а тому не можуть розглядатись як підстава для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1.Відмовити в задоволенні позову.

2.Скасувати заходи забезпечення позову застосовані ухвалою господарського суду міста Києва від 12.12.18.

3.Ухвала набрала чинності негайно після її оголошення та підлягає оскарженню в установленому законом порядку.

Суддя М.В.Пасько

Інформацію у справі можна отримати за веб-адресою: http://court.gov.ua/fair/.

Повний текст ухвали складено 28.01.19.