АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1371/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Лавриненко Л.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

за участю представників учасників справи:

від Державної екологічної інспекції в Одеській області - ОСОБА_1, за довіреністю,

від Комунального підприємства Ананьївської міської ради «АНАНЬЇВ ВОДОКАНАЛ» ОСОБА_2 - директор, адвокат ОСОБА_3 ордер,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції в Одеській області

на рішення Господарського суду Одеської області від 18.10.2018

по справі №916/1371/18

за позовом Державної екологічної інспекції в Одеській області

до Комунального підприємства Ананьївської міської ради «АНАНЬЇВ ВОДОКАНАЛ»

про стягнення 433 820,70 грн.

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року Державна екологічна інспекції в Одеській області (далі - Інспекція) звернулась до Господарського суду Одеської області із позовом до Комунального підприємства Ананьївської міської ради «АНАНЬЇВ ВОДОКАНАЛ» (далі Підприємство) в якому просила суд стягнути збитки заподіяні державі у розмірі 433 820,70 грн. до Державного бюджету України, а також стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 507, 32 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 26.03.2018 по 30.03.2018 Інспекцією проведено планову перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства Підприємства, у ході якої було встановлено, що відповідач здійснював водокористування з 10 свердловин, розташованих в межах земельних ділянок виробничих обєктів Підприємства, наданих йому у користування Ананьївською міською радою Ананьївського району, для власних господарчо-побутових потреб та господарчо-побутових і виробничих потреб своїх абонентів. Водокористування здійснювалось при відсутності дозволу на спеціальне водокористування в період з 26.03.2015 по 25.03.2018, що, на думку позивача, є порушенням п.9 ст.44, ст. 48 Водного кодексу України, відповідальність за яке передбачена ст. ст. 110, 111 Водного кодексу України.

Позивач зазначає, що згідно з п.9 ст.44 Водного кодексу України водокористувачі зобовязані здійснювати спеціальне водокористування лише за наявності дозволу.

У звязку з самовільним використанням відповідачем водних ресурсів при відсутності дозвільних документів дозволу на спеціальне водокористування, відповідно до Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів (далі-Методика), яка затверджена наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009 №389, позивачем за формулою у п. 9.1. вказаної Методики, зроблено розрахунок розміру відшкодування збитків, обумовлених відсутністю необхідного дозволу на спеціальне водокористування, розмір збитків склав 433 820, 70 грн.

Також, в обґрунтування позовних вимог Інспекція посилається на приписи статей 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» та положення ч. ч. 1-2 ст. 22 та ч. ч. 1-2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, якими врегульовано підстави та порядок притягнення до цивільної відповідальності за завдану шкоду. При цьому, позивач зазначив, що відповідно до положень ст.614 Цивільного кодексу України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання. Позивач, при розгляді справ про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.10.2018 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що видобувати підземні води без спеціальних дозволів в обсязі, що не перевищує 300 кубічних метрів на добу, мають право суб'єкти господарювання, які є землевласниками або землекористувачами, лише для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання. У свою чергу, видобуток підземних вод для здійснення господарської діяльності вимагає отримання спеціального дозволу уповноваженого державою органу.

За результатом дослідження Акту №19/10, не вбачається, що видобуток відповідачем води на добу в спірний період перевищував 300 кубічних метрів на добу. При цьому, на арк.8 Акту зазначено, що за 2017 рік кількість водовикористання становила 103,6 тис. куб.м на рік ( що складає у середньому 283,84 куб.м на добу загалом на 10 водозабори). Отже, відсутні підстави вважати, що водовикористання в такому обсязі потребувало отримання спеціального дозволу уповноваженого державою органу.

Також, приймаючи рішення по даній справі господарський суд, дослідивши усі обставини справи та надавши оцінку зібраним у справі доказам, вважає недоведеною наявність усіх складових цивільного правопорушення у діях відповідача. Суд установив, що відповідач є комунальним підприємством, одним з основних видів діяльності якого є забір, очищення та постачання води, основна кількість якої розподіляється між населенням, школами, дитсадками, лікарнею, іншими бюджетними організаціями, відповідно, є необхідною для забезпечення діяльності зазначених установ та населення.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем у справі не доведено достовірними та достатніми доказами обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Інспекція звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Інспекція вважає, що рішення господарського суду було прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у рішенні суд першої інстанції посилається на законодавство, яке стосується виключно дозволу на користування надрами, коли інспекція не вимагає такий дозвіл і розрахунок збитків складений, у звязку з відсутністю дозволу на спецводокористування, а не дозволу на користування надрами.

Також, скаржник зазначає, що суд першої інстанції вказує, що відповідачем укладено декілька договорів з ТОВ «Науковий центр «Екологія» на предмет «Організація комплексних робіт з розробки проекту нормативів ГДС речовини, що скидаються разом зі зворотними водами у водні обєкти», на предмет «Організація комплексних робіт зі збору пакету документів та розробки поточних індивідуальних технологічних нормативів використання питної води», на предмет «Організація комплексних робіт зі збору документації для отримання дозволу на спеціальне водокористування».

Даний факт вкотре свідчить, що відповідачу необхідний дозвіл на спеціальне водокористування і Державна екологічна інспекція в Одеській області розрахувала суму збитків за методикою розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України 20 липня 2009 року №389 саме за відсутність Дозволу на спеціальне водокористування, який наразі відповідач намагається одержати, а не за відсутність дозволу на спеціальне водокористування надрами, як зазначено в рішенні суду першої інстанції.

Крім цього, суд першої інстанції у рішенні посилаючись на договори укладені відповідачем на одержання дозволу на спецводокористування вказує, що КП Ананьївської міської ради «Ананьїв-Водоканал» вчиняються відповідні дії, направлені на отримання спеціального дозволу, який як зазначено у рішенні суду першої інстанції не потрібен відповідачу. На думку скаржника, дані договори навпаки свідчать про необхідність одержання дозволу на спецводокристування відповідачем.

Стосовно елементів складу цивільного правопорушення, скаржник вважає, що позивач не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу, навпаки, відповідач повинен довести, що у діях його працівників відсутня вина у заподіянні шкоди. На думку апелянта, факт порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства підтверджується актом від 30.03.2018р., з якого вбачається, що відповідач здійснював забір води з артезіанських свердловин без дозволу на спецвикористання протягом періоду з 26.03.2015 по 25.03.2017.

Також, апелянт зазначає, що обсяг самовільно використаних вод відповідачем підтверджується наявними в матеріалах справи довідкою, враховуючи вимоги п. 9.1 Методики розрахунку розміру відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, якою передбачено, що ставка рентної плати за спеціальне використання води використовується відповідно до ст. 255 Податкового кодексу України на дату виявлення порушення, здійснення розрахунку шкоди у розмірі 433 820,70 грн. є правильним та обґрунтованим.

Щодо наявності причинно-наслідкового звязку між вчиненим відповідачем порушенням природоохоронного законодавства та заподіяними збитками, скаржник вважає, що допущене відповідачем порушення природоохоронного законодавства мало місце в результаті здійснення відповідачем своєї господарської діяльності без отримання відповідних дозволів. Викладені обставини ,підтверджують наявність причинно-наслідкового звязку між здійсненим порушенням та завданими ним збитками, а отже, як наслідок, про наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.11.2018 відкрито провадження у справі №916/1371/18 за апеляційною скаргою Інспекції на рішення Господарського суду Одеської області від 18.10.2018.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 28.11.2018 справу призначено до розгляду на 16.01.2019.

05.12.2018 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Підприємства надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останнє зазначає, що на час перевірки 26-30 березня 2018 року Підприємства Інспекцією у відповідача не було дозволу на спеціальне водокористування, однак 15 березня 2018 року відповідач уклав договори з ТОВ «Науковий центр «Екологія» на виготовлення технічної документації, для отримання дозволу, термін виготовлення документації та отримання дозволу складає орієнтовно 6 місяців.

Також, Підприємство у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що відповідач використовує воду для задоволення господарсько-побутових абонентів Підприємства, а це 3092 фізичних абонентів та 74 юридичних абонентів (школи, дитячі садки, кафе та магазини). Промислових підприємств, які використовують воду для виробництва, яку постачає відповідач немає, відповідно під рентну плату попадають втрати води при аварійних ситуаціях на водогонах згідно підпункту 255.4.1 пункту 255.4 статті 255 розділу IX Податкового Кодексу України рентна плата за спеціальне водокористування не справляється за воду, що використовують для задоволення питних і санітарно-гігієнічних потреб населення, у тому числі для задоволення виключно власних питних та санітарно - гігієнічних потреб юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, та платників єдиного податку.

Підприємство вважає, що претензія Інспекції є безпідставною, так як в претензію включено весь обсяг 284 100 куб м води добутої Підприємством за період 2015-2017 роки, та І квартал 2018 року, а повинні були врахувати тільки втрати води які складають за даний період, які складають 1 567 куб м, за які відповідач сплатив рентну плату в пятикратному розмірі згідно підпункту 255.11.13 пункту 255.11 статті 255 розділу IX Податкового Кодексу України, що підтверджується податковими деклараціями з рентної плати.

Отже, відповідач вважає, що збитків заподіяних державі немає, так як розрахунок до претензії зроблений невірно, без врахування вимог підпункту 255.4.1 пункту 255.4 статті 255 розділу IX Податкового Кодексу України, та підпункту 255.11.13 пункту 255.11 статті 255 розділу IX Податкового Кодексу України.

В судовому засіданні 16.01.2019 у звязку з неявкою представника Інспекції було оголошено перерву до 21.01.2019, про що сторони були повідомлені ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.01.2019.

21.01.2019 в судовому засіданні представник Інспекції надала пояснення, в яких підтримала доводи апеляційної скарги та просила задовольнити останню.

Представники Підприємства в судовому засіданні 21.01.2019 надали усні та письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просили суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні підписано вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державної екологічної інспекції в Одеській області не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, у період з 26.03.2018 по 30.03.2018 Державною екологічною інспекцією в Одеській області проведено планову перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства КП «АНАНЬЇВ-ВОДОКАНАЛ», результати якої оформлено Актом №19/10, складеним за результатом проведення планового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання субєктом господарювання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання та відтворення і охорони природних ресурсів, встановлено, що станом на дату проведення перевірки у відповідача відсутній дозвіл на спеціальне водокористування , що є порушенням п.3 ч.1 ст.44 , ч.1 ст.49 Водного кодексу України. За відсутністю такого дозволу, в період з 26.03.2015 по 25.03.2018 Підприємство здійснювало водокористування з 10 свердловин, розташованих в межах земельних ділянок виробничих обєктів відповідача, наданих йому у користування Ананьївською міською радою Ананьївського району для власних господарчо-побутових потреб та господарчо-побутових потреб споживачів, в результаті чого було використано 284,1 тис. м3 води.

Відповідно до положень ст.ст. 46, 48 Водного кодексу України водокористування може бути двох видів - загальне або спеціальне. Спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється фізичними та юридичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб. Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу (п. 9 ч. 1 ст. 44, ст. 49 Водного кодексу України).

Відповідно до Водного кодексу України підземні води та джерела належать до водного фонду України (п. 2 ч. 2 ст. 3), а згідно з Кодексом України про надра вони є частиною надр (ст.ст. 1, 6).

Користування надрами, у тому числі видобування підземних прісних вод, здійснюється на підставі спеціального дозволу на користування надрами (ст. ст. 16, 19, 21 Кодексу України про надра).

Судова колегія погоджується з господарським судом, що прісні підземні води - це природний ресурс із подвійним правовим режимом, а тому, використовуючи підземні води, слід керуватися і водним законодавством, і законодавством про надра. Чинним законодавством передбачено обов'язок отримання господарюючими суб'єктами як дозволу на спеціальне водокористування, так і спеціального дозволу на користування ділянкою надр. При цьому спеціальний дозвіл на користування надрами дає право на видобування підземних вод, а дозвіл на спеціальне водокористування - право на їх використання.

Однак, відповідно до ст. 23 Кодексу України про надра встановлено, що землевласники і землекористувачі в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати для своїх господарських і побутових потреб корисні копалини місцевого значення і торф загальною глибиною розробки до двох метрів, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу, та використовувати надра для господарських і побутових потреб.

Так, за результатом дослідження Акту №19/10, судом першої інстанції вірно встановлено, що видобуток відповідачем води на добу в спірний період не перевищував 300 кубічних метрів на добу.

При цьому, на арк. 8 Акту зазначено, що за 2017 рік кількість водовикористання становила 103,6 тис. куб.м на рік ( що складає у середньому 283,84 куб.м на добу загалом на 10 водозабори).

Отже, відсутні підстави вважати, що водовикористання в такому обсязі потребувало отримання спеціального дозволу уповноваженого державою органу.

Судова колегія вважає, що Інспекція як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі самостійно встановила відсутність передбачених законодавством вимог щодо необхідності отримання відповідачем дозволу на користування надрами, проте позивач дійшов помилкового висновку щодо обовязковості отримання дозволу про спеціальне водокористування, оскільки згідно ст. 23 Кодексу України про надра передбачено право видобування води за таких обставин взагалі без спеціальних дозволів.

Порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Відповідальність за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища несуть особи, винні, зокрема, у самовільному спеціальному використанні природних ресурсів. Законодавством України може бути встановлено відповідальність і за інші порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища та погіршенням якості природних ресурсів (ст. 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»).

Статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

Проте, позивачем не доведено наявність усіх складових цивільного правопорушення у діях відповідача.

Стосовно здійснення позивачем розрахунку збитків у сумі 433 820, 70 грн. (5х 284 100,0 куб м х 1,018 грн./ куб м х 0,3= 433 820,70 грн.) згідно Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, судова колегія зазначає наступне.

Дійсно, в розділі IX пункти 9.1 та 9.2 Методики визначено порядок розрахунку розміру відшкодування збитків, обумовлених самовільним використанням водних ресурсів при відсутності дозвільних документів дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами підземні води, який здійснюється за формулою: Зсам=100 х W х ТАР, де W - обєм води метри кубічні, що використана самовільно без дозвільних документів дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами підземні води, Тар-розмір, грн./100 куб. м., аналогічний ставці збору за спеціальне використання води, встановленої статтею 325 Податкового кодексу України на дату виявлення порушення.

Проте, згідно п.9.2 названої Методики фактичний обєм води, що використано самовільно без дозвільних документів у разі перевищення встановлених у дозволі на спеціальне водокористування лімітів визначається на основі даних: первинної документації, статистичної звітності, ліміту забору та використання води, індивідуальних норм водоспоживання і водовідведення або довідки фізичної особи - підприємця або юридичної особи за підписом керівництва, завіреної печаткою (за наявності). Отже, належним доказом фактичного споживання води є для юридичної особи довідка, складена за підписом керівництва такої юридичної особи, або інші докази (статистична звітність, яка надавалась відповідачем у даній справі, первинна документація обліку спожитої води).

Як вбачається з матеріалів справи, у справі відсутня довідка Підприємства за підписом керівництва, завіреної печаткою. При цьому в акті перевірки є посилання на уточнюючу довідку відповідача № 33 від 30.03.2018 про використання 284,1 тис. м3, проте судова колегія зазначає, що позивач не виконав свій процесуальний обовязок згідно ст. 74 ГПК України щодо доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх доводів, та не надав належним чином засвідчену довідку, яка покладена в основу акту перевірки. Клопотання щодо витребування цього доказу до місцевого господарського суду не надходило, у звязку з чим місцевий господарський суд був позбавлений можливості її витребувати. Також відсутні в матеріалах справи інші докази (статистична звітність, яка надавалась відповідачем, первинна документація обліку спожитої води, тощо) і самі звіти 2- ТП за 2015, 2016, 2017 років, які також поставлені в основу акту перевірки позивачем.

Однак, в матеріалах справи міститься довідка про суми податкових зобовязань по спецводокористуванню відповідача (т. 1 а.с. 59), згідно якої обєм оподаткування зазначено 29 625 м3, що в значній мірі відрізняється від зазначеного у довідці № 33 від 30.03.2018 використаного обєму 284,1 тис. м3. Зазначений обєм оподаткування підтверджується наявними у справі податковими деклараціями про сплату відповідного збору, у звязку з чим враховуючи відсутність заборгованості перед бюджетом щодо податків та зборів, відсутність вимог ДПІ з цього приводу, ці данні вважаються достовірними.

Отже, відсутність в матеріалах справи довідки за підписом керівника юридичної особи (відповідача) та скріпленої печаткою, унеможливлює надання апеляційним судом правової оцінки цією довідки на предмет встановлення фактичного обєму води. Таким чином, судова колегія вважає, що розрахунок розміру завданої шкоди здійснено позивачем з порушенням вимог пункту 9.2 Методики, а тому такий розрахунок не може бути прийнятий до уваги судом апеляційної інстанції.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що в акті передвіки №19/10 від 30.03.2018 встановлено відсутність пристроїв та вимірювальної апаратури, що здійснюють облік обємів забору і скидання води, отже за відсутності вимірювальних приладів взагалі будь-які первинні документи обліку, зокрема довідка про обєми видобутої води, звіти 2-ТП, не є достовірними, і відповідно не могли бути покладені в основу акту перевірки для розрахунку завданої шкоди. Натомість, Державна екологічна інспекція в Одеській області при проведенні перевірки зобовязана була застосувати іншу методологію визначення фактичного обєму використаної води, а саме врахувати тривалість роботи агрегатів, обсяг виробленої продукції чи наданих послуг, витрати електроенергії, пропускну спроможність водопровідних труб за одиницю часу (п. 255.11.10 ст. 255 Податкового кодексу України).

Однак, в зазначеному акті перевірки відсутні будь-які дослідження технологічних даних (тривалість роботи агрегатів, обсяг виробленої продукції чи наданих послуг, витрати електроенергії, пропускна спроможність водопровідних труб за одиницю часу тощо), а зазначені дані первинного обліку, які не можуть вважатись достовірними за умови відсутності показань вимірювальних приладів.

Приймаючи до уваги викладене, судова колегія погоджується з висновками господарського суду, що позивачем не доведено достовірними та достатніми доказами обставин на які він посилається як на підставу своїх вимог, у звязку з чим, суд першої інстанції правомірно відмовив Інспекції у задоволенні позовних вимог.

Крім цього, судова колегія зазначає, що діяльність КП «Ананьїв-Водоканал» досліджуваний перевіркою період повністю підпадає під дію положень ст. 23 Кодексу України про надра, оскільки: а) продуктивність водозабору не перевищує 300 кубічних метрів на добу; б) видобуваються підземні води для централізованого господарсько-питного водопостачання; в) виробництво фасованої питної води не здійснюється; г) відсутні промислові підприємства - споживачі. Відтак, відповідач підлягає звільненню від відповідальності, визначеної позивачем на підставі акту перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства.

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідач є комунальним підприємством, одним з основних видів діяльності якого є забір, очищення та постачання води, основна кількість якої розподіляється між населенням, школами, дитсадками, лікарнею, іншими бюджетними організаціями, відповідно, є необхідною для забезпечення діяльності зазначених установ та населення.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що факт порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства підтверджується актом від 30.03.2018, з якого вбачається, що відповідач здійснював забір води з артезіанських свердловин без дозволу на спецвикористання протягом періоду з 26.03.2015 по 25.03.2017, у звязку з чим, позивачем було здійснено розрахунок розміру відшкодування збитків заподіяних державі на підставі п. 9.1 Методики, оскільки з матеріалів справи вбачається наступне.

Підприємство сплатив рентну плату в пятикратному розмірі згідно п.п.255.11.13 п. 255.11 ст. 255 розділу IX Податкового Кодексу України, за втрати води у період 2015-2017 роки та І квартал 2018 року у обсязі 1 567 куб м, що підтверджується податковими деклараціями з рентної плати і факт її сплати до бюджету позивачем не спростовано. Підпунктом 255.11.15 ст. 255 Податкового Кодексу України передбачено, що за відсутності у водокористувача дозволу на спеціальне водокористування із встановленими в ньому лімітами використання води рентна плата справляється за весь обсяг використаної води, що підлягає оплаті як за понадлімітне використання.

Згідно ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Таким чином, сплата відповідачем рентної плати за досліджуваний період підтверджує відсутність завданих збитків державі в повній мірі, відтак притягнення до відповідальності за таке правопорушення є подвійним стягненням, що прямо заборонено законодавством.

Отже, судова колегія не вбачає будь-яких передбачених ст. ст. 277-279 ГПК України правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене судова колегія вважає, що рішення Господарського суду Одеської області від 18.10.2018 по справі №916/1371/18 є законним, обґрунтованим та таким, що прийнято з додержання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 18.10.2018 по справі №916/1371/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 24.01.2019.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Філінюк І.Г.