ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.01.2019 Справа № 920/654/18
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Котельницької В.Л., при секретарі судового засідання Пономаренко Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку загального позовного провадження справу № 920/654/18

за позовом Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» Грошової С.В., м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «-Аларіт-», м. Київ

про визнання договору купівлі-продажу часток об'єктів нерухомого майна від 28.05.2015 (зареєстрований у реєстрі за № 1610) недійсним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності на об'єкти нерухомості,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смолянінової Олени Ярославівни, м. Київ,

за участю представників:

позивача: Бондаренко М.Г. (довіреність № 39 від 31.08.2018)

відповідача: Слуцька Н.С. (довіреність б/н від 11.06.2018)

третьої особи на стороні позивача: Голік О.А. (довіреність № 27-26501/17 від 27.12.2017)

третьої особи на стороні відповідача: не прибув

Суть спору: до господарського суду звернулось ПАТ «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український професійний банк» з позовом до ТОВ «-Аларіт-» про: 1) визнання недійсним нікчемного правочину - Договору купівлі-продажу часток об'єктів нерухомо майна, укладеного 28.05.2015 між ПАТ «Український професійний банк» та ТОВ «-Аларіт-», посвідченого 28.05.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я., зареєстрованого у реєстрі за №1610; 2) застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності за ТОВ «-Аларіт-» на об'єкти нерухомості, що зазначені за змістом позову.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами у справі укладено договір купівлі-продажу, який є нікчемним в силу положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI від 23.02.2012.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, вимоги позивача не визнає та наполягає на відсутності правових підстав для задоволення позову.

Також відповідачем подане до суду клопотання про застосування позовної давності через пропуск позивачем строку для звернення до суду.

Позивач подав відповідь на відзив, заперечення, викладені у відзиві на позов, вважає необґрунтованими та наполягає на задоволенні позову.

Також позивачем подане до суду клопотання про поновлення строку позовної давності.

Відповідач подав до суду заперечення на заяву позивача про поновлення строку позовної даності.

Третя особа на стороні позивача подала пояснення по суті спору, позов підтримала та просила суд його задовольнити.

Третя особа на стороні відповідача повідомила суд про неможливість участі у судовому розгляді справи.

Розгляд справи по суті розпочато 25.01.2019.

Представник позивача у вступному слові позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити.

Судом досліджено докази, поданні позивачем.

Представник відповідача підтримав позицію, викладену у відзиві на позов, у задоволенні позову просив відмовити.

Судом досліджено докази, подані відповідачем в обґрунтування його позиції по справі.

Представник відповідача наполягав на застосуванні позовної давності.

Представник позивача підтримав подану ним заяву про поновлення пропущеного строку позовної давності та просив суд поновити йому строк для звернення до суду.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов.

Присутніми представниками були надані пояснення з приводу обставин, на які вони посилались у поданих до суду заявах по суті справи.

У ході судового засідання судом були встановлені обставини справи, досліджено докази, надані сторонами на підтвердження своїх позицій по суті спору, а також вчинено інші необхідні дії, встановлені Главою 6 «Розгляд справи по суті» Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутніх представників, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

Постановою Правління Національного банку України від 30.04.2015 №293/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» позивача віднесено до категорії проблемних строком на 180 днів; із дня прийняття постанови та до кінця строку, визначеного нею установлено для позивача обмеження, зокрема не здійснювати будь-якого відчуження будівель і споруд позивача, окрім відчуження майна, що перейшло у власність позивача на підставі реалізації прав заставодержателя, за вартістю, що визначена за результатами оцінки, проведеної відповідно до вимог законодавства України незалежним суб'єктом оціночної діяльності, який включений до Державного реєстру оцінювачів та суб'єктів оціночної діяльності та відповідає критеріям, передбаченим абзацами 2-6 пункту 7 постанови Правління Національного Банку України від 25.09.2014 №602 «Про заходи щодо забезпечення повернення кредитів, наданих національним Банком України».

Пунктом 5 вказаної Постанови заборонено позивачу використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки.

Пунктом 6 цієї Постанови зобов'язано позивача під час здійснення особливого режиму контролю здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий в Національному Банку України (крім операцій за розрахунками з міжнародними платіжними системами, Українською міжбанківською платіжною системою (УкрКарт) згідно з укладеними договорами та за правочинами щодо цінних паперів за кореспондентським рахунком у ПАТ «Розрахунковий центр»).

Постановою Правління Національного банку України від 28.05.2015 №348 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних» позивача віднесено до категорії неплатоспроможних; визнано такою, що втратила чинність постанову Правління Національного банку України від 30.04.2015 №293/БТ.

На підставі вказаної Постанови Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (ФГВФО) прийнято рішення від 28.05.2015 за №107 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «УПБ». Цим же рішенням ФГВФО з 29.05.2015 було розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 29.05.2015 до 28.08.2015 (включно) та призначено уповноважену особу ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «УПБ» Пантіну Л.О. (далі - Уповноважена особа).

28.05.2015 між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (ПАТ «УПБ», позивачем у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «-Еліт Буд-» (ТОВ «-Еліт Буд-», відповідачем у справі) було укладено договір купівлі-продажу часток об'єктів нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я., зареєстрований у реєстрі за № 1608, згідно з умовами якого позивач передав у власність відповідача належні йому на праві власності:

1) 1/2 частки виробничих будівель та споруд, що розташовані за адресою: Сумська область, м. Суми, вул. Прикордонна (вул. Погранична), буд. 14. корпус 1, до складу яких входять:

дільниця з виробництва металопластикових вікон (літера Ц-І), загальною площею 898,8 кв.м;

дільниця з виробництва металопластикових вікон (літера У-І), загальною площею 198,7 кв.м;

навіс (літера у) (далі - Об'єкт нерухомості 1),

2) 93/200 часток будівель та споруд, що знаходяться за адресою: Сумська обл., м. Суми, вул. Прикордонна (вул. Погранична), буд, 14, до складу яких входять:

склад вапна (літера д1), загальною площею 2 164,1 кв.м;

склад цементу (літера д5), загальною площею 114,0 кв.м;

трансформаторна підстанція (літера ж2), загальною площею 77,0 кв.м;

матеріальний склад (літера З), загальною площею 334,8 кв.м;

залізнична вагова (літера з4), загальною площею 4,9 кв.м;

заправка (літера Р), загальною площею 84,9 кв.м;

трансформаторна підстанція (літера ж1);

адміністративно-побутовий корпус (літера Б1-ІІ), загальною площею 769,4 кв.м;

прибудова (літера г2-ІІ), загальною площею 42,4 кв.м;

склад ніздрюватого бетону (літера Г), загальною площею 6878,6 кв.м;

склад силікатної цегли (літера г1), загальною площею 43,3 кв.м;

перехід (літера г3), загальною площею 86,0 кв.м;

перехід (літера г4), загальною площею 114,9 кв.м;

склад піску (літера д2), загальною площею 478,9 кв.м;

відділення грохочення (літера д3), загальною площею 576,0 кв.м:

приймальня піску (літера д4), загальною площею 267,2 кв.м;

склад піску (літера д6), загальною площею 26,3 кв.м:

адміністративно-побутовий корпус цеху ніздрюватого бетону (літера Е-ІІ), загальною площею 1670,2 кв.м;

адміністративно-побутовий корпус цеху силікатної цегли з переходом та буфетом (літера И-ІІ, и1 и2), загальною площею 1472,6 кв.м;

вбиральні (літера з1, з2);

градирня (літера М1), загальною площею 90,2 кв.м;

компресорна (літера X), загальною площею 410,6 кв.м;

депо (літера X1), загальною площею 150,6 кв.м;

прохідна (літера Э1), загальною площею 23,4 кв.м;

прохідна (літера Э2), загальною площею 25,7 кв.м;

сарай (літера Э3);

огорожа (№ 1 -5) (далі - Об'єкт нерухомості 2),

3) 1/2 частину нежитлової будівлі, будівлі цеху ніздрюватого бетону (під ліг. А-І, а), загальною площею 12545,10 кв.м, що розташована за адресою: Сумська область, м. Суми, вул. Погранична (Прикордонна), буд. 14 (далі - Об'єкт нерухомості 3).

4) 1/2 частину нежитлової будівлі, будівлі цеху силікатної цегли з прибудовами (під літ. Б), загальною площею 7545,40 кв.м, що розташована за адресою: Сумська область, м. Суми, вул. Погранична (вул. Прикордонна), буд. 14 (далі - Об'єкт нерухомості 4), (разом усі об'єкти нерухомості далі - Об'єкти нерухомості), а покупець прийняв у власність і сплатив за це оговорену даним договором грошову суму.

Відповідно до пункту 1.2 договору купівлі-продажу часток об'єктів нерухомого майна вказані частки об'єктів нерухомості належать продавцю на підставі договору про задоволення іпотекодержателя від 26.11.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 6655.

Проведено державну реєстрацію права власності на Об'єкт нерухомості 1 за продавцем в реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав за індексним номером 13477250 від 26 листопада 2013 року, номер запису про право власності 3554910, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно 1.

Проведено державну реєстрацію права власності на Об'єкт нерухомості 2 за продавцем в реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав за індексним номером 13478413 від 26 листопада 2013 року, номер запису про право власності 3555261, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно 1.

Проведено державну реєстрацію права власності на Об'єкт нерухомості 3 за продавцем в реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав за індексним номером 3480139 від 26 листопада 2013 року, номер запису про право власності 3555815, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.

Проведено державну реєстрацію права власності на Об'єкт нерухомості 4 за продавцем в реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав за індексним номером 13481324 від 26 листопада 2013 року, номер запису про право власності 3556177, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.

Відповідно до пунктів 2.1-2.3 договору від 28.05.2015 продаж часток об'єктів нерухомості, які є предметом цього договору, вчиняється за узгодженою між сторонами ціною і складає 21115587,14 грн., у тому числі ПДВ - 20% складає 3519264,52 грн. Договірна ціна сплачується покупцем у гривнях шляхом безготівкового переказу суми договірної ціни на рахунок продавця № 361075783, відкритий у ПАТ «УПБ», ідентифікаційний код отримувача , МФО 300205, після укладення цього договору, але не пізніше ніж 27.05.2016. Покупець має право залучити для здійснення оплати вартості об'єктів нерухомості третіх осіб. Надходження договірної ціни, зазначеної в статті 2.1 договору, на рахунок продавця, вказаний в статті 2.2. цього договору, є єдиним та достатнім підтвердженням належного виконання покупцем своїх грошових зобов'язань за цим договором щодо оплати часток об'єктів нерухомості.

Пунктом 2.5. договору визначено, що відповідно до відомостей, викладених у довідці, наданій 28.05.2015 № 01-10/1549 ПАТ «УПБ», балансова вартість вищезазначених об'єктів нерухомості 17596322,62 грн.

Згідно з пунктом 2.6 договору частки об'єктів нерухомості вважаються переданими від продавця до покупця з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі цих часток об'єктів нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до платіжного доручення № 205 (#23054448) від 28.05.2015 ТОВ «Розвиток-2012» на рахунок позивача, зазначений у пункті 2.2 договору купівлі-продажу від 28.05.2015, перерахувало грошові кошти у сумі 21115587,15 грн. (призначення платежу: передоплата за ТОВ «-Аларіт-» згідно договору доручення 1/812-ДР від 28.05.2015 вартість нерухомого майна в м. Суми, вул. Прикордонна, 14, згідно з договором купівлі-продажу). Згідно відмітки банку на даному платіжному дорученні, банківську операцію проведено банком 28.05.2015.

Відповідно до акту приймання передачі до договору купівлі-продажу часток об'єктів нерухомого майна від 28.05.2015, об'єкти нерухомості, які становлять предмет цього договору, передані у власність відповідача.

На виконання своїх обов'язків, передбачених ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Уповноваженою особою, згідно з наказом від 29.05.2015 № 26/ТА було створено комісію з перевірки договорів (інших правочинів), укладених ПАТ «УПБ».

Пунктом 2 Протоколу №2 від 30.06.2015 засідання комісії з перевірки договорів (інших правочинів) на виконання наказу №26/ТА від 29.05.2015 вирішено визнати нікчемним в розумінні статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» укладений 28.05.2015 між сторонами у справі договір купівлі-продажу часток об'єктів нерухомого майна.

28.08.2015 Правлінням національного Банку України прийнято постанову №562, якою відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ «УПБ».

28.08.2015 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Український професійний банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», яким припинено здійснення тимчасової адміністрації позивача з 28.08.2015; відкликано всі повноваження тимчасового адміністратора позивача у провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банку відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Пантіної Л.О. 28.08.2015.; розпочато процедуру ліквідації позивача з відшкодуванням з боку ФГВФО коштів за вкладами фізичних осіб, відповідно до Плану врегулювання з 31.08.2015 по 30.08.2016; призначено уповноваженою особою ФГВФО на здійснення ліквідації позивача Пантіну Л.О. та делеговано їй повноваження ліквідатора позивача, визначені статтями 37 та 38, частинами першою та другою статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на один рік по 30.08.2016.

Рішенням від 18.08.2016 № 1556 було продовжено до 30.08.2018 строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «УПБ» та повноваження ліквідатора ПАТ «УПБ» Пантіної Л.О.; рішенням від 17.08.2017 вказані строки продовжено до 30.08.2018.

Згідно рішення ФГВФО від 21.12.2017 № 54462 уповноваженою особою ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» призначено Грошову С.В.

Позивач стверджує, що договір купівлі-продажу від 28.05.2015 не відповідає положенням Постанови Правління Національного Банку України № 293/БТ від 30.04.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого контролю за діяльністю банку», якою було встановлено ряд обмежень у здійсненні діяльності позивача. Також позивач зазначає, що спірний договір має ознаки нікчемності, встановлені ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ознаки недійсності правочину, а нерухоме майно підлягає поверненню позивачу. Зокрема, позивач наголошує, що розрахунки за договором купівлі-продажу не проводились через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України, що призвело до ненадходження коштів до позивача та свідчить про безоплатність правочину (п. 1 ч. 3 ст. 38 вказаного Закону); укладення вказаного правочину стало безпосередньою причиною приведення ПАТ «УПБ» до неплатоспроможності, а також має наслідком неможливість виконання позивачем своїх зобов'язань перед іншими кредиторами (п. 2 ч. 3 даної статті); умовами оспорюваного договору безпідставно встановлено відстрочку платежу до 27.05.2016, враховуючи, що платником за договором було ТОВ «Розвиток-2012», яке є кредитором банку (і така перевага саме і виразилась у наданні відстрочки в оплаті) (п.7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»); позивач уклав договір з пов'язаною особою банку (п. 8 ч. 3 ст. 38 даного Закону).

Відповідач вважає позов безпідставним та необґрунтованим, наголошує, що постанови Правління Національного банку України від 30.04.2015 №293/БТ та від 28.05.2015 №348 є документами з обмеженим доступом, у встановленому чинним законодавством України порядку не зареєстровані та не опубліковані, а відтак, не є нормативно-правовими актами, а є індивідуальними правозастосовними актами, які стосуються визначеного кола суб'єктів і відповідальність за їх порушення може наставати виключно у позивача. Також відповідач зазначає, що оплата за договором здійснювалась не шляхом зарахування коштів на кореспондентський рахунок, а внаслідок вчинення внутрішньобанківської операції, яка проведена в межах одного банку, відтак, до такої операції не застосовувалась постанова Правління Національного банку України від 30.04.2015 №293/БТ, оскільки не проводились міжбанківські розрахунки. Внаслідок внутрішньобанківської операції змінились обсяги зобов'язань позивача перед ТОВ «Розвиток-2012», так як останнє здійснювало оплату за договором від 28.05.2015 на підставі договору доручення і внаслідок такої сплати зменшились обсяги зобов'язань позивача перед ТОВ «Розвиток-2012». Дії щодо перерахування грошових коштів з рахунку на рахунок не є правочинами в розумінні ст.ст.202, 626 ЦК України, а є банківською операцією, при цьому, наявність на банківському рахунку позивача грошових коштів в розмірі меншому, ніж внесено за придбане майно, не дають підстав до висновків про невиконання відповідачем зобов'язань за договором від 28.05.2015.

В той же час, відповідач не вважає такі дії підставами недійсності (нікчемності) правочину, оскільки вони стосуються не стадії укладення договору, тобто погодження сторонами його істотних умов, а стадії виконання договору.

Окрім того, Відповідач вказує, що постанова Правління Національного банку України від 30.04.2015 №293/БТ носила гриф «Банківська таємниця», а відтак, стосувалась лише позивача і наслідком її порушення може бути застосування заходів впливу виключно до позивача за порушення банківського законодавства в порядку статті 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Також, пунктом 3 вказаної постанови визначено, що обмеження відчуження стосуються відчуження будівель і споруд, крім відчуження майна, що перейшло у власність позивача на підставі реалізації прав заставодержателя, а майно, яке придбано відповідачем за договором від 28.05.2015, набуто позивачем саме у порядку реалізації прав заставодержателя.

Доводи щодо безвідплатності договору від 28.05.2015 відповідач спростовує наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 205 (#23054449) від 28.05.2015 на суму 21115587,15 грн., яке прийнято позивачем до виконання без зауважень та виконано 28.05.2015, відтак кошти надійшли до банку 28.05.2018, а тимчасову адміністрацію запроваджено лише з 29.05.2018.

Щодо пов'язаності відповідача із позивачем, як підстави нікчемності договору від 28.05.2018 відповідач зазначає, що така пов'язаність не доведена жодними належними, достатніми та допустимими доказами у справі.

З підстав наведеного відповідач робить висновки про добросовісність набуття ним майна за договором від 28.05.2015, відсутність правових підстав для застосування статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та недоведеність встановлених Протоколом від 30.04.2015 №2 обставин, укладення та виконання договору від 28.05.2015 його сторонами, а відтак відсутність підстав до задоволення позову.

Суд, з'ясувавши позиції учасників справи щодо суті позову, зазначає наступне.

У відповідності з п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 629 вищевказаного Кодексу наголошує, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору, а згідно вимог статті 610 цього ж Кодексу, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Аналогічне правове положення закріплено у ч.2 ст. 180 ГК України.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у пункті 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2011 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (із змінами і доповненнями), що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

За змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Поряд з тим законом не виключається можливість вирішення судом спорів, пов'язаних з визнанням нікчемних правочинів дійсними, у випадках, встановлених законом (частина друга статті 218, частина друга статті 220 ЦК України) (п. 2.5.2. Постанови).

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України) (п.2.6. Постанови).

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. (п.3.3. Постанови).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що державне адміністративне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у формі встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків.

Згідно пункту 7 ч. 1 ст. 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об'єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать, зокрема, обмеження, зупинення чи припинення здійснення окремих видів здійснюваних банком операцій, у тому числі операцій із пов'язаними з банком особами.

Пунктом 7.9. Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 №346 передбачено, що банк після прийняття рішення Національного банку про обмеження окремих видів здійснюваних банком операцій та протягом визначеного цим рішенням строку (або до визначеного терміну) укладає договори та здійснює операції, у тому числі згідно з договорами, виключно з урахуванням установлених обмежень.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банки зобов'язані провадити свою діяльність відповідно до вимог нього Закону та інших нормативно-правових актів України.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» нормативно-правові акти НБУ це нормативно-правові акти, що видаються НБУ в межах його повноважень на виконання цього та інших законів України.

Відповідно до п. 1.2. Інструкції Правління Національного банку України від 20.12.1995 №313 «Про порядок підготовки, видання, реєстрації надсилання та систематизації нормативних документів Національного банку України», нормативний акт Національного банку України це офіційний документ, юридична форма правотворчої діяльності Національного банку України. Він містить правові норми з основних питань банківської діяльності, регулює відносини в межах банківської системи та містить у собі певні правила її діяльності. Нормативний акт є обов'язковим для виконання всіма банками, а також юридичними і фізичними особами під час здійснення банківських операцій.

Відповідно до ч.4 пункту 1.4. Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 №34/5, нормативно-правовий акт - це офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб'єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування.

В той же час, суд відхиляє посилання позивача на приписи статті 56 Закону України «Про Національний банк України», оскільки покладена в основу позовних вимог редакція статті набрала чинності з 10.07.2015, а згідно чинної станом на час укладення договору купівлі-продажу редакції статті 56 Закону Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно із законом пом'якшують або скасовують відповідальність. Нормативно-правові акти Національного банку (крім нормативно-правових актів, які містять інформацію з обмеженим доступом) набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо більш пізній строк набрання чинності не передбачений у такому акті. Офіційним опублікуванням нормативно-правового акта Національного банку вважається перше опублікування його повного тексту в одному з періодичних друкованих видань - «Офіційному віснику України», газетах «Урядовий кур'єр», «Голос України» або перше розміщення на сторінці Офіційного інтернет-представництва Національного банку України.

Як встановлено судом, підтверджується представниками учасників справи та вбачається із постанови Правління Національного банку України від 30.04.2015 №293/БТ дана постанова містить гриф «Банківська таємниця», з підстав чого вона не була зареєстрована та оприлюднена у встановленому чинним законодавством порядку.

Належні, достатні та допустимі докази в підтвердження реєстрації вказаної постанови в Міністерстві юстиції України та оприлюднення у встановленому чинним законодавством України порядку станом на час розгляду справи по суті учасниками справи суду не подані, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Посилання позивача на обізнаність відповідача з Постановою НБУ від 30.04.2015 № 293/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» судом до уваги не приймаються, оскільки дана постанова містить гриф «Банківська таємниця». Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Постановою НБУ від 14.07.2006 №267 про затвердження Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці визначені як термін «Банківська таємниця», так і порядок доступу до неї. Аналіз даних законодавчих актів дозволяє зробити висновок, що документи які містять гриф «Банківська таємниця» є документами обмеженого доступу, про існування яких відповідачу не могло бути відомо.

З підстав наведеного, суд дійшов висновку про те, що постанова НБУ від 30.04.2015 № 293/БТ «Про віднесення ПАТ «УПБ» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» не опублікована у встановленому чинними станом на час її прийняття положеннями статті 56 Закону України «Про національний банк України», стосується визначеного кола суб'єктів, а саме - позивача, оскільки встановлює ряд заборон і обмежень саме щодо нього, а відтак є актом індивідуальної дії.

Наслідком порушення акту індивідуальної дії може бути лише застосування НБУ до позивача заходів впливу за порушення банківського законодавства відповідно до ст. 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Положення НБУ №346 від 17.08.2012 «Про застосування Національним банком України заходів впливу».

Посилання позивача на обмеження господарської компетенції ПАТ «УПБ», а саме заборону на відчуження будь-яких будівель і споруд, зазначену в постанові Правління НБУ №293/БТ від 30.04.2015, суд вважає безпідставним, оскільки п. 1.2 оспорюваного договору вказано, що частки об'єктів нерухомості належить продавцю на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26.11.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за №6655. Тобто, майно за оспорюваним договором було набуте позивачем на підставі реалізації своїх прав, як заставодержателя, відтак заборона на відчуження будівель і споруд на даний випадок не розповсюджується.

Щодо посилання позивача на нікчемність договору купівлі-продажу від 28.05.2015 в силу пунктів 1, 2, 7, 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Позивач стверджує, що розрахунки за договором купівлі-продажу від 28.05.2015 не були проведені через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України, відтак вбачається, що банк безоплатно здійснив відчуження майна (що відповідає ознаці нікчемності правочину, визначеній у п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Судом встановлено, що за купівлю нерухомого майна, яке було предметом договору від 28.05.2015, оплату за відповідача здійснила третя особа, що мала відкриті рахунки у ПАТ «УПБ», а саме - ТОВ «Розвиток-2012» згідно договору доручення, яке в період укладення оспорюваного договору та здійснення ним оплати було кредитором позивача, оскільки, мало залишки грошових коштів на своїх рахунках, відкритих у позивача.

Суд звертає увагу сторін, що у матеріалах справи наявна копія платіжного доручення №205 від 28.05.2015, відповідно до якого на рахунок позивача було перераховано 21 115 587,15 грн., що підтверджує і сам позивач у позовній заяві, при цьому вважаючи дану операцію фіктивною. З даного платіжного доручення вбачається, що воно виконане банком 28.05.2015.

Посилання позивача на п.1.12 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні №22 від 21.01.2004 суд вважає хибним, оскільки даний пункт передбачає алгоритм дій банку через відсутність коштів на кореспондентському рахунку. Даний пункт жодним чином не стосується внутрішньобанківських переказів. Так, банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання/стягнення коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов'язаний: узяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком; надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: «Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку» (додаток 23); ужити заходів для відновлення своєї платоспроможності.

Платник/стягувач, отримавши повідомлення банку, для забезпечення своїх прав щодо розрахунків може вжити заходів відповідно до законодавства України.

Жодних дій ПАТ «УПБ» не було вчинено, жодних повідомлень не направлено, доказів про здійснення таких дій позивачем до позовної заяви не надано, оскільки оплата відбулася в одному і тому самому банку, тобто відбувся внутрішньобанківський переказ. Це підтверджує, що для даного переказу не було необхідності використовувати кореспондентський рахунок.

Відповідно до ст.1066 ЦК України банк зобов'язаний, зокрема, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проводити інші операції за рахунком та не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати обмеження його права розпоряджатися грошима на власний розсуд.

Позивач посилається на те, що його зобов'язано здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентські рахунки, однак пунктом 5 Постанови №293/БТ від 30.04.2015 ПАТ «УПБ» заборонено використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки.

Відповідно п.1. Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ №320 від 16.08.2006, кореспондентський рахунок - рахунок, що відкривається одним банком іншому банку, філії іноземного банку для здійснення міжбанківського переказу коштів.

Тобто, такий рахунок може відкрити лише банківська установа. Кошти на такий рахунок може вносити лише банківська установа. Юридична або фізична особа не можуть напряму зараховувати кошти на кореспондентський рахунок та відкривати такий рахунок.

Для здійснення міжбанківських розрахунків ПАТ «УПБ» обов'язково необхідна наявність кореспондентського рахунку. Так як вищезазначеною постановою позивачу заборонено здійснювати розрахунки через прямі кореспондентські рахунки відкриті в інших банках, то пунктом 6 цієї постанови позивача було зобов'язано здійснювати розрахунки через один консолідований кореспондентський рахунок, відкритий в НБУ.

Інструкція НБУ №320 від 16.08.2006 містить визначення консолідованого кореспондентського рахунку як кореспондентського рахунку, що відкритий у НБУ для роботи у системі електронних платежів за відповідною моделлю обслуговування. Модель обслуговування консолідованого кореспондентського рахунку в системі електронних платежів (СЕП) - сукупність механізмів і правил роботи СЕП, банку та його філій, згідно з якими виконується міжбанківський переказ через консолідований кореспондентський рахунок.

Таким чином, постановою №293/БТ від 30.04.2015 заборонено позивачу здійснювати міжбанківські перекази через прямі кореспондентські рахунки, відкриті в інших установах та зобов'язано здійснювати міжбанківські розрахунки через кореспондентський рахунок, відкритий в НБУ (і така заборона розповсюджувалась лише на позивача та лише щодо міжбанківських переказів).

Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок за договором купівлі-продажу від 28.05.2015 проведений у межах одного банку, що не потребує використання кореспондентського рахунку, оскільки кореспондентський рахунок використовується лише у випадку проведення міжбанківських розрахунків.

Щодо підстав нікчемності укладеного договору купівлі-продажу згідно із п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Тобто, позивач, передавши у власність відповідача нерухоме майно, отримав за нього плату, обумовлену договором, оскільки судом встановлено, що ним було отримано кошти на його власний рахунок, зазначений у договорі.

Посилання позивача на п.2 ч. 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким визначено, що банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим, не відповідає дійсним обставинам справи та не має доказової бази, оскільки останнім не надано жодних належних та допустимих доказів відповідно до Господарського процесуального кодексу України на підтвердження його доводів і доказів того, що продане відповідачу нежитлове приміщення було єдиними активом останнього.

Правочини ж щодо перерахування грошових коштів з рахунку на рахунок не є правочином в розумінні ст.ст. 202, 626 ЦК України, а є банківською операцією. Наявність на кореспондентських рахунках позивача грошових коштів у розмірі меншому ніж внесені за придбане майно, не дають підстав для висновку про те, що зобов'язання відповідача є невиконаними.

В той же час, здійснення або нездійснення таких розрахунків проблемним банком за тим чи іншим договором (в даному випадку договором купівлі-продажу) не може мати наслідком недійсність (нікчемність) такого договору, адже стосується не стадії укладення такого договору, коли сторони погоджують його умови та положення, а фактично стадії виконання сторонами нього договору і правомірність якої (стадії виконання) ніяким чином не може бути підставою для визнання такого договору недійсним (нікчемним). Питання ж належного чи неналежного виконання сторонами договірних зобов'язань перебуває поза межами даного позову.

На підставі наведеного суд дійшов висновків, що операція з перерахунку ТОВ «Розвиток-2012» коштів здійснена в рахунок оплати предмета договору, що мало сприяти підвищенню рівня платоспроможності банку, прийнята позивачем до виконання та виконана за допомогою внутрішньобанківської операції шляхом перерахування коштів з одного рахунку, який відкрито у ПАТ «УПБ» на інший і не потребувала використання кореспондентського рахунку.

Відповідно до п.п. 7, 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ознаками нікчемності правочину є те, що банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них, законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини з пов'язаною особою банку.

Як вбачається із змісту оспорюваного договору купівлі-продажу часток об'єктів нерухомого майна від 28.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. за реєстровим № 1610, покупцем є відповідач - ТОВ «-Аларіт-».

Твердження позивача, що відповідач є пов'язаною особою з ПАТ «УПБ» не підтверджуються жодними доказами, а ґрунтуються лише на особистих домислах позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у чинній станом на час укладення договору редакції) пов'язаними з банком особами є контролери банку; особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку; споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи; особи, які мають істотну участь у споріднених та афілійованих особах банку; керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб; асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1 - 6 цієї частини; юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі; будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.

Приписами частини другої вказаної статті передбачено, що банк зобов'язаний подавати Національному банку України інформацію про пов'язаних із банком осіб у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України.

Так, позивач зазначає, що кінцевим власником ТОВ «Розвиток-2012» був гр. ОСОБА_11 та гр. ОСОБА_10, при цьому гр. ОСОБА_11 мав значний вплив на позивача, оскільки був його акціонером та фактично здійснював управління банком, проте позивачем не подано жодних належних, достатніх та допустимих доказів в підтвердження пов'язаності відповідача із позивачем, а також повідомлення про таку пов'язаність Національного Банку України в порядку, визначеному ст.52 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Суд зазначає, що станом на час розгляду справи по суті такі докази в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд доходить висновку, що твердження позивача щодо нікчемності оспорюваного договору на підставі п.п.7, 8 ч. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не відповідають дійсним обставинам справи, та є лише припущеннями позивача.

Судом також оцінено як доказ Протокол № 2 від 30.06.2015 засідання комісії з перевірки договорів (інших правочинів) на виконання Наказу № 26/ТА від 29.05.2015, відповідно до якого оспорюваний позивачем договір було визнано нікчемним.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження уповноваженої особи Фонду передбачені статтею 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з частинами першою та другою зазначеної норми Закону уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду. Уповноважена особа Фонду має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку.

Відповідно до частини другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Таким чином, із змісту наведених норм вбачається, що таке право не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно, у випадку який розглядається, нівелюється протилежним твердженням відповідача про дійсність договору купівлі-продажу.

Таким чином, за обставин відсутності у позивача доказів, що підтверджують правомірність посилань на передбачені законом підстави визнання правочину нікчемним, такі твердження позивача є необґрунтованими.

Згідно п.4 та п.6 ч.2 ст.37 України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду має право, зокрема: повідомляти сторони за договорами, зазначеними у ч.2 ст.38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; звертатися до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку або інших осіб стосовно банку.

Згідно ч. 1 ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Водночас, вироку суду, який набрав чинності і яким доведено вину працівників банку та/або відповідача при вчиненні оспорюваного правочину, вчиненні шахрайських дій, позивачем суду не надано.

Як роз'яснено у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За таких обставин, оскільки правочин, перевірка якого здійснюється в порядку ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», може вважатись нікчемним лише з підстав, передбачених цим законом, в справі про застосування наслідків нікчемних правочинів суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує їх нікчемність і настання певних юридичних наслідків.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір купівлі-продажу від 28.05.2015, був посвідчений нотаріально, що вимагається ст.657 ЦК України, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я., та зареєстрований в реєстрі правочинів та державному реєстрі прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень, що відповідає ст. 210 ЦК України. Договір вчинено повноважними особами, що мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Даний правочин було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин виконано в повному обсязі.

28.05.2015 правлінням Національного банку України прийнято Постанову №348 «Про віднесення ПАТ «Український Професійний Банк» до категорії неплатоспроможних», на підставі якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28.05.2015 № 107 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Український Професійний Банк», згідно із яким з 29.05.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці (з 29.05.2015 по 28.08.2015) та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Український Професійний Банк» Пантіну Л.О.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, що діяла на момент вчинення правочину) Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Не пізніше наступного робочого дня після початку тимчасової адміністрації Фонд розміщує інформацію про запровадження тимчасової адміністрації в банку на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет і не пізніше ніж через 10 днів публікує її в газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України».

Статтею 36 вищезазначеного Закону встановлено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. В даному випадку повноваження керівника позивача та обмеження щодо вчинення позивачем будь-яких дій перейшли до уповноваженої особи ФГВФО 29.05.2015.

Тобто, представник позивача під час вчинення оспорюваного правочину (договір між ПАТ «УПБ» та ТОВ «-Аларіт-»), мав достатній обсяг цивільної дієздатності для вчинення дій щодо відчуження нерухомого майна.

Перерахування коштів на виконання умов договору купівлі-продажу було здійснено 28.05.2015, тобто до початку введення тимчасової адміністрації до банку - 29.05.2015, кошти за договором були сплачені в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від № 9 від 06.11.2009 вказано, що відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Відповідно до абз. 6 п. 3.3. Постанови ВГСУ від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин. У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: - такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України); - про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному вебсайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

За таких обставин, оскільки правочин, перевірка якого здійснюється в порядку ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», може вважатись нікчемним лише з підстав, передбачених цим Законом, у справі про застосування наслідків нікчемних правочинів суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує їх нікчемність і настання певних юридичних наслідків.

Таким чином, суд дійшов наступних висновків: відповідач є добросовісним набувачем, який не знав та не міг знати про наявність постанови №293/БТ від 30.04.2015; постанова 293/БТ від 30.04.2015 має індивідуальний характер, та не поширюється на відповідача; підстави нікчемності правочинів, зазначені в ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не підлягають застосуванню до оспорюваного правочину; протокол №2 від 30.06.2015 комісії з перевірки договорів (інших правочинів) на виконання наказу №26/ТА від 29.05.2015 без доказів, що підтверджують викладені в ньому обставини, не має жодних юридичних наслідків; договір купівлі-продажу часток об'єктів нерухомого майна від 28.05.2018 укладений відповідно до вимог законодавства; правочин виконано в повному обсязі та відсутні будь-які вимоги з боку позивача щодо здійснення відповідачем оплати за оспорюваним договором купівлі-продажу.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010 (заява №4241/03) Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Суд також бере до уваги позицію ЄСПЛ, зазначену у п.58. рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України», де зазначено, що суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 15.03.2011 №3135-VI, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статей 73, 74 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи не підтверджено факту порушення сторонами при укладенні оспорюваного договору вимог чинного законодавства, беручи до уваги недоведеність позовних вимог про визнання договору нікчемним, суд дійшов висновку про відмову у позові за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.

Щодо клопотання відповідача про застосування позовної давності, клопотання позивача про поновлення строку позовної давності суд зазначає наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Приписами частини третьої вказаної статті передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до абз. 1, 2 п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 (зі змінами та доповненнями) за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову до суду, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ. Днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду). Якщо позовну заяву було повернуто, перебіг позовної давності переривається з того дня, коли заяву подано до суду з додержанням установленого порядку. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в пункті 4.4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», а також постановах Верховного Суду України від 02.12.2015 №6-895цс15 та від 18.10.2017 №6-116цс13.

Згідно приписів ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4 названої статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З підстав наведеного суд дійшов висновків про те, що перебіг строку позовної давності за вимогами позивача про визнання такого нікчемного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину розпочався з наступного дня від дня, коли позивач дізнався про його укладення, тобто 29.05.2015.

Поряд з цим не знаходять свого підтвердження та спростовуються доводи позивача про переривання перебігу строку позовної давності у зв'язку із його зверненням до суду за захистом свого порушеного права, викладені у заяві № 01-10/1092 від 21.12.2018 про поновлення строку позовної давності.

Водночас, з підстав відсутності належних, достатніх та допустимих доказів в підтвердження факту порушення прав позивача в суду відсутні правові підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, відтак суд відхиляє клопотання відповідача від 10.10.2018 (вх.№2243к) про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати суд залишає за позивачем.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 185, 231-233, 236, 237, 238, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові - відмовити.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне судове рішення складено 04.02.2019.

СуддяВ.Л. Котельницька