ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2019 року Справа № 904/2209/18

м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 65, зал засідань 511

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Широбокової Л.П. (доповідач),

суддів Подобєда І.М., Орєшкіної Е.В.

секретар судового засідання Абадей М.О.

Учасники справи

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ДІГАММА", м. Дніпро

представник: Ромащенко К.В., ордер ДП №1779/002 від 21.01.2019, адвокат

відповідач - Нікопольська міська рада Дніпропетровської області,

м. Нікополь Дніпропетровської області

представник: Демченко М.Л., довіреність №2495 від 20.06.2018, представник

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Дніпропетровське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України м. Дніпро

представник: Солодухін М.В., довіреність №63-03/2д від 17.01.2019, представник;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІГАММА", м. Дніпро на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.07.2018 у справі №904/2209/18 (суддя Кеся Н.Б., повне рішення складено 20.07.2018)

у справі

про визнання недійсним пункту рішення міської ради, визнання недійсним пункту договору оренди землі

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду.

В травні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІГАММА» (надалі позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Нікопольської міської ради Дніпропетровської області (надалі відповідач) та просило:

- визнати недійсним п. 2 рішення Нікопольської міської ради від 07.10.2016 №26-12/УІІ «Про поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк Товариству з обмеженою відповідальністю «ДІГАММА» на АДРЕСА_1 за фактичним розміщенням будівлі супермаркету»;

- визнати недійсними п. 9 договору оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 22.10.2012 (кадастровий номер НОМЕР_1), зареєстрованого 17.10.2013 за №2947251, в частині визначення розміру орендної ставки, та п. 3 Додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 12.10.2016 до договору оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 22.10.2012 (кадастровий номер НОМЕР_1), зареєстрованого 17.10.2013 за №2947251;

- спонукати Нікопольську міську раду укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІГАММА» Додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 22.10.2012 (кадастровий номер НОМЕР_1), зареєстрованого 17.10.2013 за №2947251, про встановлення розміру орендної плати на земельну ділянку у наступній редакції:

ДОДАТКОВА УГОДА

до Договору оренди земельної ділянки від 12.10.2012, зареєстрованого 17.10.2013 за № 2947251

Орендодавець - Нікопольська міська рада (юридична адреса: 53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Електрометалургіє, буд. 3, в особі___________, діючого (ої) на підставі________________, з однієї сторони, та

Орендар - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІГАММА» (юридична адреса: 49040, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Ломана, буд. 19), в особі директора ОСОБА_4, з іншої сторони, іменовані надалі разом - Сторони, уклали цю Додаткова угоду до Договору оренди земельної ділянки від 12.10.2012, зареєстрованого 17.10.2013 за № 2947251, про наступне:

1. Сторони дійшли згоди внести до Договору оренди земельної ділянки від 12.10.2012, зареєстрованого 17.10.2013 за №2947251, зміни та викласти пп. 1 п. 9 Договору оренди земельної ділянки від 12.10.2012, зареєстрованого 17.10.2013 за №2947251, в наступній редакції:

« 9. Орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі у розмірі 3 (трьох)% на рік від діючої нормативної грошової оцінки земель міста Нікополь з урахуванням щорічного коефіцієнту індексації».

2. Всі інші умови Договору оренди земельної ділянки від 12.10.2012, зареєстрованого 17.10.2013 за №2947251, що не зачеплені цією Додатковою угодою, залишаються незмінними.

3. Ця Додаткова угода набирає чинності з дня її підписання повноважними представниками Сторін та її державної реєстрації і є невід'ємною частиною Договору оренди земельної ділянки від 12.10.2012, зареєстрованого 17.10.2013 за №2947251.

4. Ця Додаткова угода укладена у трьох автентичних примірниках, що мають рівну юридичну силу».

Просив стянути витрати у справі.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що оспорюване рішення Нікопольської міської ради від 07.10.2016 №26-12/УІІ "Про поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк Товариству з обмеженою відповідальністю "ДІГАММА" на АДРЕСА_1 за фактичним розміщенням будівлі супермаркету" в частині визначення розміру орендної плати за землю та спірні пункти договору і додаткової угоди були прийняті з порушенням Конституції України, ст. 25 Господарського кодексу України, Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні", а також Закону України "Про захист економічної конкуренції", тому, що Нікопольська міська рада Дніпропетровської області встановлює не однакові розміри орендної плати суб'єктам господарювання з однаковими видами діяльності, чим створює несприятливі умови господарювання для позивача порівняно з іншими орендарями.

Господарським судом Дніпропетровської області позовну заяву було прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідач проти вимог заперечував, вказуючи, що діяв в межах своїх повноважень, позивач не мав заперечень проти умов договору та підписав його, вважає відсутнім порушення Закону з його боку.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.07.2018 у справі №904/2209/18 (суддя Кеся Н.Б.) в задоволенні вимог відмовлено.

Приймаючи рішення суд виходив з того, що позивач не довів і у справі відсутні беззаперечні та достатні докази того, що суб'єктів господарювання в рішеннях міської ради, які надані Позивачем до позову, можна вважати конкурентами Позивача, а в рамках цієї справи суд позбавлений можливості встановити факт порушення антиконкуретного законодавства Відповідачем, оскільки ці обставини виходять за межі правовідносин між Позивачем та Відповідачем. Також вказав, що посилання позивача на Закон України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" не підлягає застосуванню до вказаних правовідносин.

Доводи та вимоги апеляційної скарги і відзиву на неї.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "ДІГАММА", в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду, прийняти нове рішення про повне задоволення позову.

Апеляційна скарга обгрунтована наступним:

- суд при винесенні рішення не дотримався принципів ухвалення рішень щодо висловлення мотивів прийняття конкретних рішень;

- суд безпідставно прийшов до висновку про те, що Закон України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" не підлягає застосуванню до спірних відносин, на його думку вказаний Закон застосовується до всіх правовідносин у суспільстві;

- суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, встановлені рішенням Адміністративної колегії Дніпровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, та вважає, що обставини встановлені даним рішенням не підлягають доказуванню, оскільки ці обставини визнані сторонами;

- висновок суду про те, що відсутні докази порушення прав позивача є безпідставним, оскільки орендна плата є істотною умовою договору оренди земельної ділянки та її розмір прямо впливає на права та інтереси позивача;

- встановлення різних ставок орендної плати є дискримінацією суб'єктів підприємницької діяльності, яка дає перевагу одним та створює несприятливі умови для інших;

- суд допустив до участі у справі представника відповідача Демченко М.Л., яка не мала належних повноважень;

- суд порушив норми Господарського процесуального кодексу України щодо порядку розгляду справи та фактично розглянув зазначену господарську справу в підготовчому засіданні, що не передбачено положеннями цього Кодексу, чим безпідставно позбавив позивача на судовий захист, фактично відмовив у доступі до правосуддя.

Провадження у справі було порушено ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.08.2018 та на виконання положень Указу Президента України від 29.12.2017 №454/2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах", п. 3 ч. 1, ч. ч. 5, 7 ст.31 Господарського процесуального кодексу України та в зв'язку з початком 03.10.2018 роботи Центрального апеляційного господарського суду забезпечено передачу справи №904/2209/18 до Центрального апеляційного господарського суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Центрального апеляційного господарського суду від 17.10.2018 для розгляду справи №904/2209/18 визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Широбокової Л.П. (доповідач), суддів: Подобєд І.М., Орєшкіна Е.В.

Зазначеною колегією справу прийнято до свого провадження ухвалою від 22.10.2018. Розгляд справи зупинявся до розгляду Великою палатою Верховного Суду справи № 904/9302/17 у подібних правовідносинах та поновлено ухвалою суду від 26.12.2018.

Випрявляючи процесуальну помилку суду першої інстанції щодо визначення процесуального статусу Дніпровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, яке приймало участь у судових засіданнях як у суді першої інстанції так і в апеляційному суді, ухвалою суду від 21.01.2019 його було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору (надалі третя особа).

В судовому засіданні 21.01.2019 повноважний представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Відповідач проти апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, про що надав відзив від 21.08.2018. Свої заперечення мотивує тим, що діяв у визначених законом повноваженнях щодо права органів місцевого самоврядування встановлювати орендну плату за землі і в межах розміру орендної ставки, визначеної ст. 288 Податкового кодексу України, вважає, що встановлений позивачу розмір орендної плати є економічно обгрунтованим, та відсутня дискримінація суб'єкта господарювання.

Представник третьої особи надав пояснення про прийняте Адміністративною колегією Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України рішення від 30.01.2018 №3/01-14/04-18 у справі №44/04-03-3/17, яке є чинним.

Обставини справи, встановлені апеляційним судом.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд встановив наступне.

Нікопольською міською радою було прийнято рішення від 27.05.2011 за №11-8/VІІ "Про поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк Товариству з обмеженою відповідальністю "ДІГАММА" по АДРЕСА_1" поновлено ТОВ "ДІГАММА" договір оренди землі по АДРЕСА_1, площею 0,6101га строком на 3 роки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Орендна плата встановлена в розмірі 10% від діючої нормативної грошової оцінки земель (п.1, 2 Рішення) - а.с.28.

На виконання цього рішення між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІГАММА» - Орендар та Нікопольською міською радою - Орендодавець було укладено договір від 22 жовтня 2012 року оренди земельної ділянки, відповідно до п.1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, що розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1) - надалі договір.

Відповідно до п.2, 3, 4, 8, 15, 16 договору в оренду передана земельна ділянка площею 0,6101 га за фактичним розміщенням будівлі супермаркету; цільове призначення земельної ділянки: 03.07. - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; строк оренди земельної ділянки - три роки.

У п. 9 договору визначена орендна плата в розмірі 10% нормативної грошової оцінки землі, що становить 493 760,03 грн на рік, яка вноситься у грошовій формі до 15 числа кожного місяця, рівномірно за кожен місяць (п. 8, 11 договору).

Орендована ділянка була передана позивачу за актом приймання передачі від 22.10.2012 (а.с.39 т.1). Право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с.40 т.1).

За звернення ТОВ «ДІГАММА» до Нікопольської міської ради від 23 серпня 2016 року про поновлення вказаного договору оренди землі Радою було прийнято Рішення №26-12/УІІ від 07 жовтня 2016 року «Про поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк Товариству з обмеженою відповідальністю «ДІГАММА» по АДРЕСА_1 за фактичним розміщенням будівлі супермаркету», яким було вирішено поновити договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,6101 га сроком на три роки з тим же цільовим призначенням (а.с.42).

Пунктом 2 зазначеного рішення №26-12/УІІ від 07.10.2016 була встановлена орендна плата за користування земельною ділянкою у розмірі 12% від діючої нормативної грошової оцінки земель.

На підставі цього рішення від 07.10.2016 №26-12/VII між ТОВ «ДІГАММА» та Нікопольською міської радою було укладено Додаткову угоду від 12.10.2016 про поновлення договору оренди земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) по АДРЕСА_1 (а.с.43).

За умовами п.1, 3 цієї Додаткової угоди поновлено строк дії договору на три роки та орендна плата встановлена в розмірі 12% від діючої нормативної грошової оцінки земель, що становить 1058 769,98 грн за 1 (один) рік. Угода підписана повноважними представниками сторін та скріплена печатками.

Листом від 26.02.2018 позивач звернувся до відповідача з пропозицією щодо внесення змін до п. 2 рішення Нікопольської міської ради від 07.10.2016 №26-12/VII та встановлення орендної плати за землю в розмірі 3% від діючої нормативної грошової оцінки земель, в додатках зазначено додаткову угоду в трьох примірниках. Свої вимоги обгрунтовує тим, що Нікопольська міська рада проявила дії дискримінаційного характеру по відношенню до нього, оскільки іншим суб'єктам господарювання встановлювала стаки орендної плати за землю в розмірі 3%.

На вказаний лист відповідачем надана відповідь за №2841/18 від 12.04.2018, в якому відмовлено у внесенні змін до договору в частині розміру орендної плати з посиланням на те, що вказані зміни можуть вноситися за згодою сторін, а Нікопольська міська рада при укладанні договору з ТОВ «ДІГАММА» діяла в межах своїх повноважень, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Позивачем долучено до матеріалів справи копії ряду рішень Нікопольської міської ради щодо встановлення орендної плати за землю іншим суб'єктам господарювання, а саме від 30.03.2017 №54-18/УІІІ, від 30.03.2017 №53-18/УІІІ, від 30.03.2017 №52-18/УІІІ; від 30.03.2017 №51-18/УІІІ; від 30.03.2017 №49-18/УІІІ; від 27.01.2017 №41-16/УІІ; від 27.01.2017 №33-16/УІІ; від 27.01.2017 №32-16/УІІ; від 27.01.2017 № 31-16/УІІ; від 25.04.2018, від 06.07.2012 №18-2 І/У І; від 31.05.2017 № 16-21/УІІ; від 06.12.2013 № 7-39/УІ; від 11.07.2014 № 112-47/УІ; від 29.05.2015 №53-62/УІ та від 25.11.2016 №22-14/УІІ, у яких орендна плата визначена в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земель.

До апеляційної скарги апелянтом надана копія Рішення Адміністративної колегії Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.01.2018 №3/01-14/04-18 у справі №44/04-03-3/17 та за пояснення представників всіх учасників справи вказаний доказ був досліджений в суді першої інстанції, втім до матеріалів справи не долучений, тому апеляційний суд вважає за можливе прийняти його до розгляду в апеляційній інстанції (а.с.173).

Вказаним Рішенням було визнано дії Нікопольської міської ради щодо прийняття рішень міської ради (зазначених в гр.6 Таблиці 1) про надання в оренду земельних ділянок, на підставі яких укладаються договори з орендарями, та прийнятті рішень Міської ради 2016-2017 років із застосуванням різних ставок орендної плати за користування земельними ділянками однакового цільового (функціонального) призначення, які можуть ущемлювати права землекористувачів та можуть бути спрямовані на зниження конкурентноспроможності підприємств-конкурентів, настання негативних наслідків для їхніх ринкових позицій, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених пунктом третім статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», визначеним абзацом восьмим частиною другою статті 15 цього Закону, у вигляді антиконкурентних дій органів місцевого самоврядування, внаслідок яких окремим суб'єктам господарювання створюються дискримінаційні умови порівняно з конкурентами.

Вказане Рішення в судовому порядку недійсним не визнано та є чинним.

Як вбачається з наведеної у Рішенні Таблиці №1 для орендарів з цільовим призначенням земельних ділянок 03.07 був встановлений розмір орендної плати від 3% до 12%. Адміністративна колегія проаналізувавши надану відповідачем інформацію, зокрема, встановила, що для будівель магазину були встановлені ставки орендної плати 3%, 5%, 10% та 12% від нормативної грошової оцінки землі. Орендна плата за ставкою 12% була встановлена не лише позивачу у справі, а й іншим суб'єктам господарювання (а.с.174-178 т.1).

Посилаючись на встановлення йому орендної плати в розмірі 12% нормативної грошової оцінки землі, в той час як іншим суб'єктам господарювання така орендна плата була встановлена на рівні 3%, позивач просить визнати в цій частині недійсними рішення ради та умови укладених договорів та спонукати відповідача укласти з ним додаткову угоду на його умовах із визначенням орендної плати 3%, що і є предметом цього позову.

Застосоване законодавство та висновки апеляційного суду.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням обставин справи в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження органів місцевого самоврядування у сфері земельних відносин визначені Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Податковим кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України; прийняття рішень щодо надання відповідно до чинного законодавства пільг по місцевих податках і зборах, а також земельному податку; затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України.

Вказані положення кореспондуються із положеннями п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України, відповідно до яких сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територіальних громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків і зборів.

Згідно п.14.1.147 ст. 147 Податкового кодексу України плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на час ухвалення оспорюваного рішення) розмір орендної плати встановлюється в договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Способи захисту цивільних прав і обов'язків особи визначені ст. 16 Цивільного кодексу України, зокрема згідно з пунктом 10 частини 2 цієї статті одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до п. г) ч.3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Також відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Приписами статті 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, тобто підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Позивач оспорює законність п. 2 рішення Нікопольської міської ради від 07.10.2016 №26-12/УІІ, яким встановлено орендну плату за оренду ним земельної ділянки в розмірі 12% нормативної грошової оцінки землі.

Як встановлено судом вище, визначення ставок орендної плати відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування, рішення прийнято у визначений законом спосіб - на сесії міської ради, розмір орендної плати визначено у відповідності до положень п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на час ухвалення оспорюваного рішення) та узгоджено з позивачем шляхом підписання договору оренди земельної ділянки.

Відтак, відсутні правові підстави для визнання недійсним п. 2 рішення Нікопольської міської ради від 07.10.2016 №26-12/УІІ щодо встановлення позивачу орендної плати.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпро від 23.01.2018 у справі №200/10545/17, оскільки вказане рішення не має преюдиційного характеру, спір вирішувався між іншими сторонами та на даний час воно скасовано за результатами перегляду в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Згідно положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач просить також визнати недійсними п. 9 договору оренди земельної ділянки від 22.10.2012 (кадастровий номер НОМЕР_1), зареєстрованого 17.10.2013 за №2947251, в частині визначення розміру орендної ставки, та п. 3 Додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 12.10.2016 до цього договору оренди земельної ділянки.

Підстави визнання договору недійсним повністю чи в частині визначені в ст. 215 Цивільного кодексу України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиніє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, тощо. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом вище, Рішенням Нікопольської міської ради від 27.05.2011 за №11-8/VІІ" орендна плата була встановлена в розмірі 10% від діючої нормативної грошової оцінки земель. На підставі вказаного рішення сторонами було укладено договір від 22.10.2012, в п. 9 якого і узгоджено сторонами вказаний розмір орендної плати. Приймаючи рішення, Нікопольська міська рада, з однієї сторони, як орендодавець, запропонувала свої умови саме в тому контексті, що визначено було Податковим кодексом України, а інша сторона, як орендар, мала право зі свого боку визначитися з істотними умовами договору оренди, приймаючи їх або заперечуючи проти них.

Тому, встановлені в п.9 договору та п. 3 Додаткової угоди до нього розміри орендної плати були визначені на підставі рішень органу місцевого самоврядування, за вільним волевиявленням позивача, тому відсутні правові підстави для визнання цих пунктів договору та додаткової угоди недійсними. Слід зазначити, що розмір орендної плати є істотною умовою договору оренди землі, без узгодження якої договір не може бути вчиненим. Отже, в задоволенні вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо вимог про спонукання Нікопольську міську раду укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІГАММА» Додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки про встановлення розміру орендної плати в розмірі 3% нормативної грошової оцінки землі суд зазначає наступне.

На час звернення позивача з позовом дія договору оренди землі не закінчилася (чинний до 22.10.2019), тому фактично за своєю суттю вказані вимоги є вимогами про внесення змін до діючого договору в частині розміру орендної плати.

За загальним правилом зміна або розірвання договорів допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Підстави для зміни умов договору за рішенням суду визначені у ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, втім позивач не наводить таких підстав.

Позивач вірно зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 25 Господарського кодексу України органам державної влади і органам місцевого самоврядування, що регулюють відносини у сфері господарювання, забороняється приймати акти або вчиняти дії, що визначають привілейоване становище суб'єктів господарювання тієї чи іншої форми власності, або ставлять у нерівне становище окремі категорії суб'єктів господарювання чи іншим способом порушують правила конкуренції. У разі порушення цієї вимоги органи державної влади, до повноважень яких належить контроль та нагляд за додержанням антимонопольно-конкурентного законодавства, а також суб'єкти господарювання можуть оспорювати такі акти в установленому законом порядку. Вказані положення більш широко також втілені в Законі України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні", який застосовується до всіх правовідносин в державі.

Як на підтвердження факту дискримінації встановленням саме йому орендної плати в розмірі 12% нормативної грошової оцінки землі позивач посилається на вище перелічені рішення відповідача щодо встановлення розміру орендної плати іншим суб'єктам господарювання в розмірі 3% та Рішення Адміністративної колегії Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.01.2018 №3/01-14/04-18 у справі №44/04-03-3/17.

Відповідно до вказаного рішення визнано дії Нікопольської міської ради щодо прийняття рішень міської ради (зазначених в гр.6 Таблиці 1) про надання в оренду земельних ділянок, на підставі яких укладаються договори з орендарями, та прийнятті рішень Міської ради 2016-2017 років із застосуванням різних ставок орендної плати за користування земельними ділянками однакового цільового (функціонального) призначення, які можуть ущемлювати права землекористувачів та можуть бути спрямовані на зниження конкурентноспроможності підприємств-конкурентів, настання негативних наслідків для їхніх ринкових позицій, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених пунктом третім статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», визначеним абзацом восьмим частиною другою статті 15 цього Закону, у вигляді антиконкурентних дій органів місцевого самоврядування, внаслідок яких окремим суб'єктам господарювання створюються дискримінаційні умови порівняно з конкурентами, тобто встановлено факти застосування різних ставок орендної плати для суб'єктів господарювання.

Втім у вказаному рішенні Адміністративної колегії не встановлено таких дискримінаційних рішень саме по відношенню до позивача. Як встановлено розслідуванням органу АМК орендна плата в розмірі 12% встановлювалася і іншим суб'єктам господарювання, а для будівель магазину були встановлені ставки орендної плати 3%, 5%, 10% та 12% від нормативної грошової оцінки землі.

За наведених підстав суд вважає, що позивачем не доведено, що саме відносно нього було прийнято відповідачем дискримінаційне рішення у вигляді визначення орендної плати за землю в розмірі 12%, тому відсутні правові підстави і в цій частині для зміни умов договору і визнання рішення ради недійсним.

Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що на виконання Рішення Адміністративної колегії Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.01.2018 №3/01-14/04-18 у справі №44/04-03-3/17 Нікопольська міська рада повинна привести свої рішення про встановлення розміру орендної плати у відповідність до Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні", ст. 25 Господарського кодексу України та інших законів, що регулюють спірні правовідносини. Прийняття відповідачем відповідного рішення про зміну орендних ставок, зокрема, таким суб'єктам господарювання як позивач і може бути підставою для внесення змін до договору в частині визначення розміру орендної плати. Встановлення розміру орендної плати є виключною компетенцією органу місцевого самоврядування та не може бути визначено судом.

Вище встановленими судом обставинами та наведеними положеннями чинного законодавства спростовуються доводи апеляційної скарги та позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю.

Щодо доводів апелянта про допущення до участі в судове засідання 19.06.2018 неповноважного представника відповідача Демченко М.Л. апеляційний суд зазначає наступне. Як вбачається із протоколу судового засідання від 19.06.2018 та ухвали суду від 19.06.2018, суд, з'ясувавши повноваження цієї особи, відклав підготовче засідання, тобто не допустив її до участі у справі, а зазначення особи в протоколі судового засідання та ухвалі не спростовує правомірність процесуальних дій суду першої інстанції.

Інший довод апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції порядку розгляду справи колегією суддів відхиляється з огляду на наступне. Ухвалою від 21.06.2018 суд закрив підготовче засідання і призначив справу до судового розгляду на 10.07.2018. Втім, виносячи 02.07.2018 ухвалу про зміну дати судового засідання на 11.07.2018 суд допустився технічної опечатки, зазначивши про призначення підготовчого провадження, яку може виправити за своєю ініціативою, оскільки як вбачається із протоколу судового засідання 11.07.2018 суд почав розгляд справи по суті та не повертався на стадію підготовчого засідання.

Частинами першою, другою та четвертою статті 277 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Суд першої інстанції при розгляді справи вдався до аналізу норм Закону України "Про захист економічної конкуренції" та Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні", положеннями яких обгрунтував своє рішення, зробивши висновки що Позивач не довів і у справі відсутні беззаперечні та достатні докази того, що суб'єктів господарювання в рішеннях міської ради, які надані Позивачем до позову, можна вважати конкурентами Позивача, тому відсутні підстави для визнання Рішення ради недійсним в частині. А оскільки позовні вимоги про визнання недійсним пункту договору оренди та спонукання Відповідача укласти додаткову угоду має похідний характер від вимог про визнання недійсним рішення міської ради, суд не вбачає достатніх правових підстав для їх задоволення. Крім цього, суд зазначає, що внесення змін до договору у судовому порядку, вимагає доведення наявності правових підстав для цього, встановлених договором або Законом. Водночас, Позивач не довів, що договір або будь-який законодавчий акт встановлюють для Відповідача його обов'язок встановити орендну плату у розмірі 3% від діючої грошової оцінки землі. Також зазначив, що положення Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" не підлягають застосуванню, оскільки він стосується правотворчої діяльності, а спірне рішення Відповідача стосується виключно Позивача за укладеним з ним договором, тому не є нормативно-правовим актом.

Втім, спірні правовідносини сторін регулюються іншими нормами матеріального права, а саме положеннями Цивільного кодексу України щодо способів захисту цивільного права, визнання договорів недійсними та внесення змін у договір, положеннями ст. 124, 152 Земельного кодексу України, ст. 26,59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», нормами Податкового кодексу України, які суд першої інстанції не застосував при вирішенні спору, а застосував ті норми Закону України "Про захист економічної конкуренції", які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІГАММА» слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Зважаючи на висновок апеляційного суду про зміну мотивувальної частини рішення суду першої інстанції та залишення без зміни резолютивної частини рішенння, яким в позові відмовлено, судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи в апеляційній інстанції, покладаються на ТОВ «ДІГАММА».

Керуючись ст. ст. 269, 270, 276, 282, 287, 288 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІГАММА", м. Дніпро на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.07.2018 у справі №904/2209/18 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.07.2018 у справі №904/2209/18 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.07.2018 у справі №904/2209/18 залишити без змін.

Судові витрати, пов'язані з розглядом цієї апеляційної скарги, покласти на апелянта - Товариство з обмеженою відповідальністю "ДІГАММА", м. Дніпро.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів з дня складання повної постанови в порядку, встановленому ст. ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 28.01.2019.

Головуючий суддя Л.П. Широбокова

Суддя І.М. Подобєд

Суддя Е.В. Орєшкіна