ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року Справа № 918/633/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Тимошенко О.М. , суддя Савченко Г.І.

при секретарі судового засідання - Полюхович І.Г

за участю представників сторін:

позивача: адвокат ОСОБА_1 (довіреність від 23.11.2017 року)

відповідача: адвокат ОСОБА_2 (ордер серія РН-713 від 28.12.2018 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "ІОЛА" на рішення господарського суду Рівненської області від 03.12.2018 р. по справі № 918/633/18

(суддя Церковна Н.Ф., повний текст рішення складено 04.12.2018 р.)

за позовом Приватного підприємства "ІОЛА"

до Малого приватного підприємства "Р.Т.Д. Сокіл"

про стягнення заборгованості в сумі 51 918,85 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 03.12.2018 р. по справі №918/633/18 у задоволенні позову Приватного підприємства "ІОЛА" до Малого приватного підприємства "Р.Т.Д. Сокіл" про стягнення заборгованості в сумі 51 918,85 грн. - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звернувся з позовом до господарського суду з пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, позивач ОСОБА_3 підприємство "ІОЛА" звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 03.12.2018 р. по справі № 918/633/18 та прийняти нове судове рішення, яким задоволити позов Приватного підприємства "ІОЛА" про стягнення 51 918, 85 грн. боргу за поставлений товар.

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування позовної давності, до спірних правовідносин, у зв'язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає ознакам обгрунтованості та законності, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "ІОЛА" на рішення господарського суду Рівненської області від 03.12.2018 р. по справі № 918/633/18 та призначено її до розгляду на 28.01.2019 року.

В судове засідання 28.01.2019 року з'явились представники позивача та відповідача.

В судовому засіданні 28.01.2018 року представник Приватного підприємства "ІОЛА" підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник Малого приватного підприємства "Р.Т.Д. Сокіл" заперечив доводи апеляційнї скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судовому засіданні присутніх представників сторін, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга Приватного підприємства "ІОЛА" на рішення господарського суду Рівненської області від 03.12.2018 р. по справі № 918/633/18 не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачем в період з 16.04.2015 року по 14.07.2015 року поставлено відповідачу товар на загальну суму 127 393, 20 грн, що підтверджується видатковими накладними №РН-00161 від 16.04.2015 року на суму 56511,83 грн, №РН-00163 від 22.04.2015 року на суму 4 495,20 грн, №РН-00209 від 23.06.2015 року на суму 51 918, 85 грн, №РН-00051 від 14.07.2015 року на суму 14467,32 грн підписаними обома сторонами та скріплені печатками обох сторін.

Відповідач, у свою чергу, прийняв товар та здійснив часткову оплату товару в розмірі 75 474, 35 грн, що стверджується банківськими виписками від 02.04.2015 року на суму 40 102, 77 грн, від 16.06.2015 року на суму 4 495, 20 грн, від 17.09.2015 року на суму 16 409, 06 грн, від 05.10.2015 року на суму 14 467,32 грн.

Неоплаченою залишилася сума в розмірі 51 918,85 грн.

Позивач направив відповідачу претензію № 05/09/2018-1 від 05.09.2018 року на суму 51 918, 85 грн, про що свідчить опис вкладення у цінний лист та накладна №2333 від 05.09.20108 року.

Однак, відповідач не відреагував на претензію та залишив її без відповіді та задоволення.

А тому, ОСОБА_3 підприємство "ІОЛА" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення заборгованості за поставлений товар в сумі 51 918,85 грн. з Малого приватного підприємства "Р.Т.Д. Сокіл".

Окрім того, 22.10.2018 року через відділ канцелярії та документального забезпечення господарського суду Рівненської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги заперечив в повному обсязі з підстав пропуску позивачем позовної давності та просив суд першої інстанції застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши позов Приватного підприємства "ІОЛА" господарський суд Рівненської області дійшов висновку, шо позивач звернувся з позовом до суду з пропуском строку позовної давності, у зв'язку з чим відмовив позивачу в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, між сторонами виникли взаємні права та обов'язки з приводу поставки товару (плівки з Ф/Д та фотополімерного кліше), які відповідач отримав на загальну суму 127 393, 20 грн, що підтверджується видатковими накладними, в яких, в графі «отримал(а)», містяться відтиски печатки Малого приватного підприємства "Р.Т.Д. Сокіл" та підпис особи, уповноваженої відповідачем на отримання товару.

У зазначених документах міститься ідентифікація сторін - продавця (позивач) та покупця (відповідач), та у видаткових накладних №РН-00161 від 16.04.2015 року, №РН-00163 від 22.04.2015 року, №РН-00209 від 23.06.2015 року міститься посилання на підставу їх оформлення - договір І - 063 від 01.04.2015 року.

Однак, з наданих позивачем первинних документів, складених на підтвердження вчинення господарської операції з поставки товару (та документів податкового обліку, складених платником податку на додану вартість), неможливо достеменно встановити, що поставка здійснювалася саме на виконання умов договору І - 063 від 01.04.2015 року.

А тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що поставка між сторонами мала позадоговірний характер.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Видаткові накладні, податкові накладні, надані позивачем в підтвердження факту поставки товару, відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.

Вказані накладні є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарської операції та факт встановлення позадоговірних відносин, а тому є всі підстави для покладення на відповідача обов'язку по проведенню розрахунків за отриманий товар.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що поставка товару між сторонами мала позадоговірний характер, а документи, надані позивачем, є самостійними первинними документами, на підставі яких можна встановити факт здійснення господарської операції.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач прийняв товар згідно видаткових накладних №РН-00161 від 16.04.2015 року, №РН-00163 від 22.04.2015 року, №РН-00209 від 23.06.2015 року на загальну суму 127 393,20 грн.

Також, матеріали справи свідчать, що відповідач здійснив часткові розрахунки за поставлений товар в розмірі 75 474, 35 грн., що стверджується банківськими виписками від 02.04.2015 року на суму 40 102, 77 грн, від 16.06.2015 року на суму 4 495, 20 грн, від 17.09.2015 року на суму 16 409, 06 грн, від 05.10.2015 року на суму 14 467,32 грн.

Однак, оплату товару за видатковою накладною № РН - 00209 від 23.06.2015 року на суму 51 918, 85 грн. відповідачем не було здійснено.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 ЦК України визначає, як порушення зобов'язання.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи, що поставка товару здійснювалась без укладання договору, а інший строк оплати товару сторонами у видаткових накладних не був встановлений, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач зобов'язаний був сплатити позивачу кошти за отриманий товар 24.06.2015 року (тобто на наступний день після отримання товару), а у позивача з 25.06.2015 року виникло право вимоги такої оплати.

За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За змістом п. 2.2 постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів» позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Як вже зазначалося вище, 22.10.2018 року відповідач подав заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності.

В обґрунтування вказаної заяви відповідач посилається на те, що вимога про оплату боргу від 05.09.2018 року була направлена позивачем вже після пропуску ним строку позовної давності.

Матеріали справи свідчать, що претензію про оплату вартості товару на суму 51 918, 85 грн, позивачем направлено відповідачу лише 05.09.2018 року.

При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивач в період з 25.06.2015 року по 26.06.2018 року звертався до відповідача з вимогою оплатити вартість товару на суму 51 918, 85 грн..

Докази, які б обґрунтовували чому позивач раніше не скористався своїм правом на пред'явлення позову до суду в матеріалах справи відсутні.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" зазначив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю; будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Застосування строків позовної давності, як зазначив у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Зі спливом строку позовної давності припиняється право вимоги (переслідування або притягнення до суду) боржника, а отже припиняється зобов'язання в розумінні ст. 509 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що перебіг позовної давності почався 25.06.2015 року та тривав до 26.06.2018 року (оскільки відповідач отримавши товар 23.06.2015 року, мав оплатити його вартість 24.06.2015 року).

А тому, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги Приватного підприємства "ІОЛА" про стягнення з відповідача 51 918, 85 грн. не можуть бути задоволені у зв'язку з пропуском строків позовної давності.

Посилання апелянта на те, що ст. 692 ЦК України, якою передбачено обов'язок покупця оплатити товар після його прийняття не свідчить про початок перебігу строку позовної давності, оскільки даною статею не визначено конкретного строку проведення розрахунків за поставлений товар і відповідно порушення боржником прав кредитора, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються встановленими обставинами справи.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відхиляються як необґрунтовані.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв'язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення господарського суду Рівненської області від 03.12.2018 р. по справі №918/633/18.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вище викладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення господарського суду Рівненської області від 03.12.2018 р. по справі №918/633/18 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням обставин справи, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "ІОЛА" на рішення господарського суду Рівненської області від 03.12.2018 р. по справі № 918/633/18 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 03.12.2018 р. по справі №918/633/18 залишити без змін.

3. Справу №918/633/18 повернути до господарського суду Рівненської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "31" січня 2019 р.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Савченко Г.І.