РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.01.2019Справа № 910/12866/18

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді - Князькова В. В.,

за участю секретаря судового засідання Скокіна О. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТХОЛДІНГ», Луганська обл., Лутугинський район, с. Волнухине

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТІНВЕСТ-СМЦ», м. Київ

про стягнення 1 339 000,79 грн, -

За участю представників:

від позивача: Ходош В. Ю.

від відповідача: Гурєєв М. К.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТХОЛДІНГ» (далі - ТОВ «ІНВЕСТХОЛДІНГ») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТІНВЕСТ-СМЦ» (далі - ТОВ «МЕТІНВЕСТ-СМЦ») про стягнення 1 339 000,79 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність правових підстав для повернення відповідачем отриманої ним передоплати за товар, який не було поставлено, на суму 1 339 000,79 грн. При цьому, у позовній заяві позивач обґрунтував позовні вимоги недосягненням сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору поставки, у зв'язку з чим, на думку позивача, договір вважається неукладеним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 24.10.2018.

12.10.2018 відповідачем подано до суду відзив на позов, в якому ТОВ «МЕТІНВЕСТ-СМЦ» проти задоволення заперечило в повному обсязі. За твердженнями відповідача, між сторонами було укладено в письмовій формі договір поставки № П-295792/12/15 від 15.12.2015, а також сторонами вчинялись дії, спрямовані на виконання його умов. Однак, як пояснює відповідач, покупець порушив умови договору щодо передоплати 100% вартості товару та лише частково оплатив виставлені рахунки (на суму 1 500 000,00 грн з 2 262 650,58 грн), а тому, на думку відповідача, у постачальника не настав строк виконання зобов'язання з поставки товару.

У підготовчому судовому засіданні 24.10.2018 судом за клопотанням представника позивача оголошено перерву до 14.11.2018.

12.11.2018 на адресу Господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача про витребування у відповідача оригіналу договору поставки № П-295792/12/15 від 15.12.2015.

У підготовчому судовому засіданні 14.11.2018 судом задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та оглянуто оригінал договору поставки № П-295792/12/15 від 15.12.2015, наданий суду представником відповідача. За клопотанням представника позивача судом оголошено перерву до 28.11.2018.

28.11.2018 на Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про зміну підстав позову, в якій позивачем додатково до раніше викладених доводів зазначено, що договір поставки є неукладеним, оскільки сторони не підписували специфікацій до договору, а відтак не достягли згоди щодо усіх його істотних умов, зокрема щодо такої умови як вимоги до якості сталі.

Вказана заява прийнята судом до розгляду в судовому засіданні 28.11.2018.

28.11.2018, за клопотанням представника відповідача, судом відкладено підготовче судове засідання на 19.12.2018 та продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів відповідно до частини 3 статті 177 Господарського процесуального кодексу України.

06.12.2018 відповідачем подано до суду відзив на заяву позивача про зміну підстав позову, а саме додатково зазначено, що підписання специфікацій не є обов'язковою вимогою та здійснюється на розсуд сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.01.2018.

16.01.2019 представник позивача у судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання з'явився, надав суду письмову заяву про визнання позову в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечував.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

У судовому засіданні судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги пояснення представника позивача, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступні фактичні обставини справи.

15.12.2015 між ТОВ «МЕТІНВЕСТ-СМЦ» (постачальник) та ТОВ «ІНВЕСТХОЛДИНГ» (покупець) підписано та скріплено печатками товариств договір поставки № П-295792/12/15 (далі - Договір), згідно з пунктом 1.1 якого постачальник зобов'язався передати у встановлений в даному договорі термін у власність покупця металопродукцію (товар), а покупець зобов'язався оплатити вартість товару та прийняти його відповідно до умов договору.

Відповідно до пункту 1.2 Договору ціна, загальна кількість, асортимент, сортамент та розгорнута номенклатура товару, що поставляється за цим договором, визначається у рахунках постачальника або в інших додатках до договору та/або у видаткових/залізничних накладних постачальника.

У пункті 2.3 Договору сторони погодили, що поставка товару здійснюється протягом 3 (трьох) банківських днів від дати зарахування на поточний рахунок постачальника попередньої оплати в розмірі 100 % вартості товару шляхом відвантаження товару залізничним транспортом або автотранспортом чи само вивозом зі складу постачальника відповідно до умов поставки , узгоджених сторонами.

Згідно з п. п. 3.3, 3.5 Договору оплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування на поточний рахунок постачальника, вказаний у договорі або у рахунках чи інших додатках до договору, у розмірі 100 % вартості товару в терміни, які вказані у рахунках постачальника.

Відповідно до пункту 9.1 Договору останній набуває чинності з 01.01.2016 і діє до 31.12.2016, а в частині розрахунків - до повного розрахунку між сторонами.

На виконання умов Договору ТОВ «МЕТІНВЕСТ-СМЦ» були виставлені ТОВ «ІНВЕСТХОЛДИНГ» рахунки на попередню оплату 100 % вартості товару на суму 2 262 650,58 грн, а саме:

рахунок на попередню оплату № 10207691 від 29.01.2016 на суму 1 268 950,20 грн;

рахунок на попередню оплату № 10209591 від 01.02.2016 на суму 993 700,38 грн.

Також матеріали справи містять копії сформованих постачальником специфікацій № 1 від 29.01.2016 та № 2 від 01.02.2016, які підписані покупцем, та специфікацій № 3 від 11.02.2016 та № 4 від 29.02.2016, які не підписані покупцем.

10.02.2016 позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 500 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 59 від 10.02.2016 з призначенням платежу «Передоплата за металопрокат згідно з рахунком № 10209591 від 01.02.2016, Договір № П-295792/12/15 від 15.12.2015, у т. ч. ПДВ 20 % = 83 333,33 грн».

11.02.2016 позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 500 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 61 від 11.02.2016 з призначенням платежу «Передоплата за металопрокат за рах. № 10207691 від 29.01.2016, замовлення № 10207691, Договір № П-295792/12/15 від 15.12.2015, ПДВ 20 % = 83 333,33 грн».

Згідно з платіжним дорученням № 60 від 11.02.2016 позивачем сплачено відповідачу грошові кошти в сумі 500 000,00 грн з призначенням платежу «Передоплата за металопрокат за рах. № 10209591 від 01.02.2016 - 195 591,00, замовлення № 10207691 від 29.01.2016 - 304 409,00 грн, Договір № П-295792/12/15 від 15.12.2015, ПДВ 20 % = 83 333,33 грн».

Отже, всього ТОВ «ІНВЕСТХОЛДИНГ» було перераховано ТОВ «МЕТІНВЕСТ-СМЦ» передоплату за товар за Договором на загальну суму 1 500 000,00 грн (500 000,00 грн + 500 000,00 грн + 500 000,00 грн = 1 500 000,00 грн).

12.02.2016 відповідачем було здійснено часткову поставку товару на суму 172 023,85 грн, що підтверджується видатковою накладною № 907122638 від 12.02.2016.

При цьому, як пояснили суду позивач та відповідач, за погодженням сторін сума 160 999,21 грн (з 172 023,85 грн) була зарахована в рахунок раніше здійсненої передоплати за платіжним дорученням № 59 від 10.02.2016 на суму 500 000 грн.

Як вказує позивач, іншу частину оплаченого товару відповідачем не було поставлено, а тому останній безпідставно утримує суму попередньої оплати в розмірі 1 339 000,79 грн (1 500 000,00 грн - 160 999,21 грн = 1 339 000,79 грн).

Спір у справі виник у зв'язку наявністю, як вказує позивач, правових підстав для стягнення з відповідача суми попередньої оплати в розмірі 1 339 000,79 грн в судовому порядку.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтується позовна заява, та відповідні пояснення відповідача, господарський суд зазначає наступне.

Щодо підстав виникнення між сторонами договірних відносин.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) ає право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 639 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За приписами ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як встановлено судом, договір поставки № П-295792/12/15 від 15.12.2015 викладено сторонами у формі єдиного документа, підписаного керівниками юридичних осіб та скріпленого їх печатками. Оригінал вказаного договору було оглянуто судом в судовому засіданні 14.11.2018, та жодна зі сторін проти справжності документу заперечень не висловила. Відтак, твердження позивача про непідписання договору, що викладені в позовній заяві, були спростовані під час судового розгляду.

За своїм змістом та правовою природою договір № П-295792/12/15 від 15.12.2015 є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, зокрема, мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України, частина 1 статті 180 Господарського кодексу України).

За приписами ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України)

При цьому, згідно з ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Суд констатує, що у пункті 10.10 Договору сторони підтвердили факт погодження ними усіх істотних умов договору.

Щодо доводів позивача про відсутність підписаних специфікацій до договору господарський суд зауважує, що згідно з ч. 2 ст. 266 Господарського кодексу України загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Однак, позивачем не було повідомлено суду норми закону, в силу якої обов'язковим є складення та підписання специфікацій до договору поставки. Умови Договору також не містять застережень, які пов'язують момент укладення договору з фактом підписання сторонами специфікацій.

Також судом враховано, що копії специфікацій було подано до суду саме покупцем за Договором, а згідно з пунктом 10.3 Договору постачальник оформлює рахунки, додаткові угоди та специфікації за загальною формою згідно з внутрішніми процедурами постачальника. Відтак, судом було встановлено, що між сторонами відбувся обмін документами (у тому числі специфікаціями), які складались відповідно до укладеного між ними Договору, а також вчинялись дії, спрямовані на виконання його умов (позивачем оплачувались виставлені відповідачем рахунки).

Тому, необґрунтованими є доводи позивача про те, що договір вважається неукладеним, оскільки визначення договору як неукладеного може мати місце лише на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами чи стороною (див. постанови Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 915/839/17, від 26.07.2018 у справі № 914/1481/17)

Таким чином, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип презумпції правомірності правочину, суд приймає договір поставки № П-295792/12/15 від 15.12.2015 як належну підставу, у розумінні норм статті 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Правова оцінка обставин виконання договору сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України»).

Матеріалами справи (платіжні доручення №59 від 10.02.2016, № 60 від 11.02.2016 та № 61 від 11.02.2016) підтверджується факт здійснення позивачем попередньої оплати товару - металопродукції на загальну суму 1 500 000,00 грн.

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За приписами статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось судом, у пункті 2.3 Договору сторони погодили, що поставка товару здійснюється протягом 3 (трьох) банківських днів від дати зарахування на поточний рахунок постачальника попередньої оплати в розмірі 100 % вартості товару шляхом відвантаження товару залізничним транспортом або автотранспортом чи само вивозом зі складу постачальника відповідно до умов поставки , узгоджених сторонами.

При цьому, господарський суд критично оцінює заперечення відповідача про те, що покупець порушив умови договору щодо передоплати 100 % вартості товару та лише частково оплатив виставлені рахунки (на суму 1 500 000,00 грн з 2 262 650,58 грн), а тому, на думку відповідача, у постачальника не настав строк виконання зобов'язання з поставки товару.

У даному випадку господарський суд виходить з того, що товар, який був оплачений позивачем, має родові ознаки та вимірюється в тонах, проте відповідачем не було обґрунтовано неможливості постачання позивачу товару на спірну суму у строк, визначений пунктом 2.3 Договору.

У матеріалах справи міститься копія видаткової накладної № 907122638 від 12.02.2016 на суму 172 023,85 грн (зараховано як 160 999,21 грн), однак відповідачем не надано обґрунтованих пояснень підстав утримання ним іншої частини коштів, сплачених позивачем, в сумі 1 339 000,79 грн (1 500 000,00 грн - 160 999,21 грн = 1 339 000,79 грн).

Крім того, матеріали справи не містять доказів замовлення позивачем товару саме на суму 2 262 650,58 грн, а відтак не доведено правомірності вимоги постачальника оплатити саме цю грошову суму.

Посилання відповідача на зміст позовної заяви ТОВ «ІНВЕСТХОЛДИНГ» у справі № 910/65/18 судом до уваги не приймаються, оскільки позов у справі № 910/12866/18, яка розглядається судом, заявлено щодо іншого предмета та з інших підстав.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та змісту пункту 2.3 Договору, за висновками суду, станом на час розгляду справи строк виконання відповідачем зобов'язання з поставки товару на суму 1 339 000,79 грн настав.

Щодо визначеного позивачем нормативно-правового обґрунтування позову.

Як з'ясовано судом вище, спірні правовідносини, що склались між сторонами, виникли із укладеного між ними договору поставки № П-295792/12/15 від 15.12.2015, тобто мають договірний характер.

Правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а тому позивач в позовній заяві помилково вказує про неукладеність договору поставки та посилається на правові норми, які не регулюють спірні правовідносини.

У даному випадку судом враховано, що в силу приписів частин 1-4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що «право на суд», яке передбачено статтею 6 Конвенції, відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні (рішення Суду у справах Буланов та Купчик проти України, no. 7714/06 та 23654/08, від 09.12.2010 р., Чуйкіна проти України, no. 28924/04, від 13.01.2011).

Відтак, господарський суд самостійно визначає законодавство, яке підлягає застосуванню при вирішенні конкретного господарського спору, з метою ефективного захисту та відновлення порушених прав позивача. При цьому, самостійне визначення судом законодавства, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Судом встановлено, що фактичні (а не правові) обставини, якими було обґрунтовано позовні вимоги, та докази, якими позивач обґрунтовував свої вимоги та період заборгованості, залишаються незмінними, відтак, уточнення правового обґрунтування позовних вимог не є зміною підстав позову, оскільки зазначене не змінює обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (див. п. 24 постанови Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 910/12065/17).

Як зазначено у пункті 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

За таких обставин, здійснюючи правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин, господарський суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відтак, непередання продавцем, який одержав суму попередньої оплати, товару у встановлений строк, надає покупцеві право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

При цьому, виходячи з положень вказаної норми права, до предмета доказування у даній справі входить встановлення наявності чи відсутності певних юридичних фактів, а саме: підстав виникнення у сторін зобов'язань з купівлі-продажу, зокрема, у відповідача обов'язку поставити певний товар у встановлений строк; здійснення позивачем попередньої оплати; порушення відповідачем відповідного зобов'язання передати товар.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджується належне виконання позивачем умов договору в частині здійснення попередньої оплати товару на суму 1 500 000,00 грн. Натомість, відповідачем не спростовано факту порушення взятих на себе зобов'язань поставити оплачений товар на суму 1 339 000,79 грн, що є підставою для повернення покупцю відповідної суми передоплати згідно з ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 46 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

За приписами статті 191 Господарського процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв'язку з визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує права чи інтереси інших осіб, а також узгоджується з фактичними обставинами справи, встановленими судом, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТХОЛДІНГ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТІНВЕСТ-СМЦ» про стягнення суми попередньої оплати в розмірі 1 339 000,79 грн підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 20 085,01 грн.

При цьому, оскільки позовні вимоги були визнані відповідачем після закінчення підготовчого провадження, відсутні підстави для повернення позивачу з державного 50 % розміру судового збору на підставі ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України. Судовий збір за розгляд даної справи покладається на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст. 129, ст. ст. 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТХОЛДІНГ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТІНВЕСТ-СМЦ» про стягнення 1 339 000,79 грн - задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТІНВЕСТ-СМЦ» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15А; ідентифікаційний код 32036829) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТХОЛДІНГ» (92031, Луганська обл., Лутугинський район, с. Волнухине, вул. Кар'єрна, буд. 1; ідентифікаційний код 37342628) суму попередньої оплати у розмірі 1 339 000 (один мільйон три тридцять дев'ять тисяч) грн 79 коп. та судовий збір в розмірі 20 085 (двадцять тисяч вісімдесят п'ять) 01 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 28.01.2019.

Суддя В. В. Князьков