РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.01.2019Справа № 910/11242/18

За позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (м. Київ)

До Громадської організації "Київський дитячий фонд" (м. Київ)

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача

Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (м. Київ)

Про стягнення 59.709,55 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін:

від позивача: Денисенко О.В.

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Громадської організації "Київський дитячий фонд" про стягнення 59.709,55 грн., з яких: 39.287,83 грн. заборгованості зі сплати орендної плати, 13.381,69 грн. компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою, 527,78 грн. 3% річних, 746,74 грн. інфляційних втрат, 5.765,51 грн. пені.

Також позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовано невиконанням відповідачем умов Договору № 166-1 від 22.03.16. про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.18. відкрито провадження у справі № 910/11242/18 та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

05.11.18. від позивача надійшла заява, в якій він повідомляє про те, що відповідачем було сплачено 78.586,99 грн., з яких 56.140,30 грн. орендної плати та 22.446,69 грн. компенсації витрат за користування земельною ділянкою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.18. постановлено розгляд справи № 910/11242/18 здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 13.12.18., зобов'язано позивача надати письмові пояснення.

29.11.18. позивачем подано письмові пояснення та подано клопотання про закриття провадження в даній справі в частині вимоги про стягнення 39.287,83 грн. заборгованості зі сплати орендної плати, 13.381,69 грн. компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

13.12.18. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 22.01.19.

Розглянувши в судовому засіданні 22.01.19. клопотання позивача про закриття провадження в даній справі в частині, суд встановив наступне.

У відповідності до банківської виписки по особовому рахунку позивача відповідачем було сплачено на р/р позивача 78.586,99 грн., з яких 56.140,30 грн. за орендну плату та 22.446,69 грн. компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою. З вказаних грошових кошів позивачем було зараховано 39.287,83 грн. в погашення заборгованості з орендної плати за пред'явлений до стягнення в межах даної справи період та 13.381,69 грн. в погашення заборгованості з компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою за пред'явлений до стягнення в межах даної справи період.

З огляду на вищенаведене, в зв'язку з тим, що відповідач сплатив позивачу пред'явлену до стягнення заборгованість з орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою після звернення позивача з даним позовом до суду, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, в зв'язку з відсутністю предмету спору в частині стягнення з відповідача на користь позивача 39.287,83 грн. заборгованості зі сплати орендної плати, 13.381,69 грн. компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою.

Оскільки за подання даної позовної заяви майнового характеру позивачем у відповідності до Закону України «Про судовий збір» було сплачено судовий збір в мінімальному розмірі 1.762,00 грн., а суд дійшов висновку про закриття провадження в даній справі в частині, і провадження у справі № 910/11242/18 триває щодо вимог позивача до відповідача про стягнення 527,78 грн. 3% річних, 746,74 грн. інфляційних втрат, 5.765,51 грн. пені, то суд здійснить розподіл судових втрат за результатами розгляду справи № 910/11242/18 по суті.

За вказаних підстав ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.19. закрито провадження у справі № 910/11242/18 в частині стягнення з Громадської організації "Київський дитячий фонд" на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" 39.287,83 грн. заборгованості зі сплати орендної плати, 13.381,69 грн. компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою.

При розгляді справи по суті в судовому засіданні 22.01.19. судом було заслухано вступне слово, з'ясовано обставини справи та досліджено докази відповідно до ст.ст. 208-210 ГПК України, після чого суд перейшов до судових дебатів (ст.ст. 217, 218 ГПК України).

В судовому засіданні 22.01.19. позивачем підтримано свої позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 527,78 грн. 3% річних, 746,74 грн. інфляційних втрат, 5.765,51 грн. пені.

Відповідач явку свого повноважного представника в судове засідання 22.01.19. не забезпечив, письмового відзиву на позов не надав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Третя особа явку свого повноважного представника в судове засідання 22.01.19. не забезпечила, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 202 ГПК України). Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України).

При цьому судом встановлено, що відповідачу ухвали суду в даній справі направлялись на адресу, визначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак повертались підприємством поштового зв'язку із відміткою про закінчення встановленого строку зберігання.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч. 9 ст. 165 ГПК України).

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 22.01.19. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.03.16. між третьою особою (далі - Орендодавець), відповідачем (далі - Орендар) та позивачем (далі - Підприємство, Балансоутримувач) підписано Договір № 166-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (нова редакція договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 166 від 02.04.12.) (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1, п. 2.14), Орендодавець передає, а Орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, загальною площею 151,3 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Липська, б. 16 літ. А (далі - об'єкт оренди).

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 9.1 з 22.03.16. по 20.03.19.

Відповідно до п. 3.1 Договору, за користування об'єктом оренди Орендар сплачує орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київради від 21.04.15. № 415/1280 і становить 3.913,51 грн. за базовий місяць оренди грудень 2015 року. Крім орендної плати Орендар сплачує компенсацію витрат підприємства за користування земельною ділянкою, яка за січень 2016 року складає 2.290,98 грн.

Положеннями п. 3.5 Договору сторонами погоджено, що додатково до орендної плати, компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою нараховується податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених законодавством України, який сплачується Орендарем разом з орендною платою та компенсацією витрат підприємства за користування земельною ділянкою.

Відповідно до п. 3.6 Договору, орендна плата та компенсація витрат підприємства за користування земельною ділянкою сплачується Орендарем на рахунок Балансоутримувача (Підприємства) починаючи з дати підписання Договору.

Згідно з п. 3.7 Договору, орендна плата, компенсація витрат підприємства за користування земельною ділянкою сплачуються Орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності Орендаря щомісячно не пізніше 5 числа поточного місяця.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Тобто, згідно із положеннями чинного законодавства України, правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

За своє правовою природою даний Договір є договором оренди.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цих Кодексом (ч. 6 ст. 289 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності. Відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній республіці Крим або перебуває в комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно - правовими актами (ст. 2, ст. 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями п. 4.2 Договору встановлено обов'язок Орендаря вносити орендну плату і компенсацію витрат підприємства за користування земельною ділянкою своєчасно і в повному обсязі.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що відповідач свій обов'язок по сплаті орендної плати, компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою виконав несвоєчасно, сплативши 02.11.18. 39.287,83 грн. в погашення заборгованості з орендної плати за пред'явлений до стягнення в межах даної справи період (29.12.17. по 31.07.18.) та 13.381,69 грн. в погашення заборгованості з компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою за пред'явлений до стягнення в межах даної справи період (01.01.18. по 31.07.18.).

В зв'язку з порушенням відповідачем умов Договору, позивач на підставі п. 6.2 Договору просить суд стягнути з відповідача на свою користь 5.765,51 грн. пені.

Відповідно до п. 6.2 Договору, за несвоєчасну та не в повному обсязі сплату орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою Орендар сплачує на користь Підприємства пеню в розмірі 0,5% від розміру несплаченої орендної плати, компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договорами строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Суд відзначає, що за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки (п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Судом встановлено факт прострочення виконання грошового зобов'язання, здійснено перерахунок пені та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2824,01 грн. пені. В іншій частині в розмірі 2941,50 грн. пеню нараховано безпідставно, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Крім того, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 527,78 грн. 3% річних, 746,74 грн. інфляційних втрат.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Судом здійснено перерахунок та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 247,92 грн. 3% річних.

Разом з тим, положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України не передбачають можливості вибіркового обрання особою індексів інфляції за окремі періоди в межах заявленого періоду за який нараховуються інфляційній, а тому мають враховуватися всі індекси інфляції (в т.ч. з від'ємним значенням). Наведене додатково підтверджується листом Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97 р.

Таким чином, оскільки розмір інфляційних втрат має від'ємне значення (-50,03 грн.), то з відповідача на користь позивача інфляційні втрати стягненню не підлягають.

В частині стягнення з відповідача 279,86 грн. 3% річних суд відмовляє в зв'язку з їх безпідставністю.

При цьому, відповідачем не оспорено розрахунки пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Отже, витрати по сплаті судового збору. відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 219, 220, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Громадської організації "Київський дитячий фонд" (01021, м. Київ, вул. Липська, 16-А; ідентифікаційний код 05810212) на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 51-А; ідентифікаційний код 03366500) 2.824 (дві тисячі вісімсот двадцять чотири) грн. 01 коп. пені, 247 (двісті сорок сім) грн. 92 коп. 3% річних, 1.644 (одну тисячу шістсот сорок чотири) грн. 90 коп. судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 28.01.19.

Суддя Т.М. Ващенко