УХВАЛА

21 січня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/5542/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Пількова К. М. - головуючого, Краснова Є. В., Чумака Ю. Я.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Київського квартирно-експлуатаційного управління

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2018 у справі

за позовом Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру"

до Київського квартирно-експлуатаційного управління

про стягнення заборгованості у розмірі 7 901,49 грн.,

ВСТАНОВИВ:

28.11.2018 Київське квартирно-експлуатаційне управління звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2018 у справі № 910/5542/18, в якій просило скасувати зазначені судові рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" про стягнення з Київського квартирно-експлуатаційного управління грошових коштів, а саме: 7 234,55 грн. основного боргу, 490,70 грн. інфляційних втрат, 107,00 грн. 3% річних, а також 1 746,56 грн. судового збору; судові витрати покласти на Державне підприємство "Центр державного земельного кадастру".

Перевіривши матеріали касаційної скарги, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про необхідність відмовити у відкритті касаційного провадження, зважаючи на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частиною 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 7 статті 12 Господарського процесуального кодексу України розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Пунктом 1 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі № 910/5542/18 є стягнення заборгованості за договором про закупівлю послуг № 34-1020148 від 14.05.2017 у загальному розмірі 7901,49 грн. Зазначена сума є значно меншою ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 (1 762,00 грн.* 100 = 176 200,00 грн.), тому у розумінні положень Господарського процесуального кодексу України ця справа є малозначною.

Разом з цим випадки за яких судові рішення у малозначних справах після їх перегляду в апеляційному порядку підлягають касаційному оскарження визначено пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Мотивуючи наявність передбачених зазначеними положеннями підстав для відкриття касаційного провадження, Київське квартирно-експлуатаційне управління у касаційній скарзі зазначає, що справа № 910/5542/18 стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Однак наведені доводи відхиляються, оскільки скаржником не наведено інших аналогічних справ, в який вирішувалось питання щодо застосування правової норми, неправильно застосованої, на думку скаржника, судами попередніх інстанцій у цій справі.

Також скаржник посилається на те, що ця справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника, враховуючи, що він є державною установою, яка утримується за рахунок коштів Державного бюджету України, а в контексті з судовою практикою, а також правової позиції, викладеної в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України № 10 від 29.09.2016, спори, пов'язані з використанням бюджетних коштів юридичними особами, що фінансуються з державного бюджету (в тому числі зі стягненням коштів з юридичних осіб, що фінансуються з державного бюджету) становлять суспільний інтерес.

Втім зазначені обставини не свідчать про те, що справа становить значний суспільний інтерес, з огляду на таке.

Статтею 7 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Відповідно до частини першої статті 46 цього Кодексу сторони користуються рівними процесуальними правами.

На підставі наведеного Суд доходить висновку, що надання стороні будь-яких переваг, зважаючи на її форму власності, призведе до порушення однієї з основних засад господарського судочинства - рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

При цьому Суд враховує, що спір у цій справі виник між державним підприємством та державною установою.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "ТОВ "Фріда" проти України" ЄСПЛ зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ за своєю природою потребує регулювання з боку держави, яке може змінюватися у часі та просторі відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб. Встановлюючи такі правила, Договірні держави користуються певною свободою розсуду. Хоча остаточне рішення щодо дотримання вимог Конвенції залишається за Судом, до його функцій не входить заміна оцінки національних органів влади власним визначенням найкращої можливої політики у цій сфері. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі "Станев проти Болгарії" [ВП], заява N 36760/06, п. 230, ECHR 2012). Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (див. рішення у справі "Волчлі проти Франції", заява N 35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року). Порядок застосування пункту 1 статті 6 до проваджень в судах апеляційної або касаційної інстанцій залежить від особливостей конкретного провадження, враховуючи при цьому повноту провадження у національній правовій системі та роль суду касаційної інстанції у цьому провадженні; умови прийнятності касаційної скарги можуть бути жорсткішими, ніж для апеляційної скарги (див., наприклад, рішення у справі "Булфрахт Лтд" проти Хорватії", заява N 53261/08, п. 35, від 21 червня 2011 року).

У рішенні "Пономарьов проти України" ЄСПЛ зауважив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

З огляду на викладене наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та аналіз судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення, а справа становить значний суспільний інтерес, у зв'язку з чим у Суду відсутні підстави для здійснення перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку, тому у відкритті провадження за касаційною скаргою Київського квартирно-експлуатаційного управління має бути відмовлено.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Київського квартирно-експлуатаційного управління на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2018 у справі № 910/5542/18.

2. Матеріали касаційної скарги з додатками на 51 (п'ятдесят одному) аркуші, у тому числі оригінал платіжного доручення від 23.11.2018 № 1818 на суму 3 524,00 грн., повернути Київському квартирно-експлуатаційному управлінню.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Пільков

Судді Є. В. Краснов

Ю. Я. Чумак