УХВАЛА

м. Київ

28.01.2019Справа № 910/13318/16

За скаргоюПублічного акціонерного товариства «Укрнафта»
на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві
у справі№ 910/13318/16
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг»
до1. Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Зурбаган-Юг»
простягнення 513 255,89 дол. США
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники учасників справи :
від позивача:не з'явився;
від відповідача 1:Сєров Є.І.;
від відповідача 2:не з'явився;
від ВДВС:Мороз Л.Є.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/13318/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Зурбаган-Юг» про стягнення 513 255,89 дол. США.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.09.2016 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» задоволено повністю, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» попередню оплату у розмірі 513 255,89 дол. США, що еквівалентно 32 822 714,17 рос. рублів, та судовий збір у розмірі 191 316,13 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2017, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 18.04.2017, рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2016 скасовано повністю, а провадження у справі №910/13318/16 припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Верхового суду від 16.02.2018 постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 та постанову Вищого господарського суду України від 18.04.2017 у справі №910/13318/16 скасовано, а справу передано на розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2016 року у справі №910/13318/16 змінено в частині пункту другого резолютивної частини рішення, який викладено наступній редакції:

«Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (04053, м. Київ, пров Несторівський, 3-5; ідентифікаційний код 00135390) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 12, оф. 195; ідентифікаційний код 40386508) попередню оплату у розмірі 513 255,89 дол. США, що еквівалентно 13 657 739, 12 грн., та судовий збір у розмірі 191 316,13 грн."., в іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2016 року у справі №910/13318/16 залишено без змін.

15.06.2018 Господарським судом міста Києва видано відповідний наказ.

Постановою Верховного суду від 31.10.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2018 в частині вирішення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про стягнення попередньої оплати та в частині розподілу судового збору скасовано, прийнято в цій частині нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про стягнення попередньої оплати задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» 6 591 241,32 грн. попередньої оплати, що станом на день подання позову еквівалентно 16 736 260,11 російських рублів, у решті позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» відмовлено, рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2018 в частині відмови в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зурбаган - юг» про солідарне стягнення 100 000,00 грн. залишено без змін, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» на користь Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» 286 576,26 грн. судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» 118 646,61 грн. судового збору за подання касаційної скарги №37-3/03/17 та 128 533,83 грн. - за перегляд Верховним Судом 16.02.2018 заяви позивача про перегляд Верховним Судом України постанови Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 та постанови Вищого господарського суду України від 18.04.2017.

22.12.2018 Господарським судом міста Києва видано відповідні накази.

15.01.2019 через канцелярії суду Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» подано скаргу на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 розгляд скарги призначено на 28.01.2019.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про місце і час розгляду скарги повідомлені належним чином.

Представник скаржника в судове засідання з'явився, підтримав скаргу та просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про місце і час розгляду скарги повідомлений належним чином.

Представник Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання з'явилась, заперечила проти скарги та просила відмовити в її задоволенні в повному обсязі.

З огляду на те, що відповідно до ч. 2 ст. 342 Господарського процесуального кодексу України неявка стягувача, який належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду, суд, дослідивши подану скаргу, дійшов висновку про відмову в її задоволенні з огляду на наступне.

Заявник у поданій скарзі просить:

- визнати дії державного виконавця щодо стягнення з ПАТ «Укрнафта» 6 591 241,32 грн. після зарахування зустрічних однорідних вимог між ПАТ «Укранафта» і ТОВ «ФК «Бізнес факторинг» у виконавчому провадженні №57982969 неправомірними;

- визнати дії державного виконавця щодо зазначення у постанові ВП№57982969 від 28.12.2018 про відкриття виконавчого провадження про «стягнення боргу у сумі 6 591 241,32 грн.» після зарахування зустрічних однорідних вимог між ПАТ «Укранафта» і ТОВ «ФК «Бізнес факторинг» неправомірними;

- визнати дії начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо затвердження розпорядження №57982969/12 від 09.01.2019 про переказ на користь ТОВ «ФК «Бізнес факторинг» 6 591 241,32 грн., списаних з рахунку ПАТ «Укрнафта» у виконавчому провадженні №57982969, неправомірними;

- визнати дії державного виконавця щодо не відображення у постанові ВП№57982969 від 28.12.2018 про відкриття виконавчого провадження резолютивної частини наказу Господарського суду міста Києва №910/13318/16 від 22.12.2018 про стягнення з ПАТ «Укрнафта» на користь ТОВ «ФК «Бізнес факторинг» « 6 591 241,32 грн. попередньої оплати, що станом на день подання позову еквівалентно 16 736 260,11 російських рублів» неправомірними;

- визнати залишення державними виконавцями заяв ПАТ «Укрнафа» №01/01/07/3707 від 22.12.2018, №01/01/07/3714 від 26.12.2018, а також клопотань ПАТ «Укрнафта» №01/01/07/12 від 04.01.2019 і №01/01/07/14 від 08.01.2019 без розгляду неправомірними;

- визнати бездіяльність державних виконавців щодо не звернення до Господарського суду міста Києва з заявою про роз'яснення постанови Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №910/13318/16 щодо того, в якій валюті підлягає виконанню наказ Господарського суду міста Києва №910/13318/16 від 22.12.2018 про стягнення з ПАТ «Укрнафта» на користь ТОВ «ФК «Бізнес факторинг» « 6 591 241,32 грн. попередньої оплати, що станом на день подання позову еквівалентно 16 736 260,11 російських рублів» неправомірною;

- визнати дії державного виконавця щодо накладення арешту на кошти ПАТ «Укрнафта» на суму 7 250 605,45 грн. у виконавчому провадженні №57982969 неправомірними;

- визнати постанову ВП№57982969 від 28.12.2018 про арешт коштів боржника неправомірною;

- забезпечити начальника і державних виконавців забезпечити повернення ПАТ «Укрнафта» 39 395,82 грн. надміру стягнених з ПАТ «Укрнафта» у виконавчому провадженні №57982969 коштів;

- зобов'язати державних виконавців невідкладно зняти арешт, накладений на кошти ПАТ «Укрнафта» у виконавчому провадженні №57982969.

В обґрунтування поданої скарги заявник стверджує, що ПАТ «Укрнафта» було здійснено зарахування зустрічних вимог на суму 39 395,82 грн. шляхом зарахування в зобов'язання боржника з повернення на користь стягувача 6 591 241,32 грн. попередньої оплати, що станом на день подання позову еквівалентно 16 736 260,11 російських рублів, а відтак дії державних виконавців та начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо стягнення 6 591 241,32 грн. у виконавчому провадженні №57982969 є неправомірними, крім того, скаржник заявляє, що заяви та клопотання подані боржником з цього приводу неправомірно залишені державними виконавцями без розгляду, також, всупереч вимогам чинного законодавства, державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження не викладено резолютивної частини наказу Господарського суду міста Києва 910/13318/16 від 22.12.2018.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа:

1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом;

4) в інших передбачених законом випадках.

Частиною 1 п. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Так, постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиція у місті Києві від 28.12.2018 відкрито виконавче провадження №57982969 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/13318/16 від 22.12.2018.

При цьому, на підставі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» 28.12.2018 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №57982969, якою накладено арешт на грошові кошти ПАТ «Укрнафта» у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів у загальному розмірі 7 250 605,45 грн.

28.12.2018 державним виконавцем були складені на направлені платіжні вимоги на примусове списання коштів боржника у сумі 7 250 605,45 грн., які списані 04.01.2019.

Такі дії скаржник вважає неправомірними оскільки відбулось зарахування зустрічних вимог на суму 39 395,82 грн., на підтвердження чого ПАТ «Укрнафта» надана заява про зарахування №01/01/07/3704 від 22.12.2018 направлена ТОВ «ФК «Бізнес факторинг».

За змістом статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Таку правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 у справі №6-301цс15.

Згідно з частиною 3 статті 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування.

Відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними, тобто вони повинні бути однорідними у розумінні їх матеріального змісту, тобто мати однорідний предмет; 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Таким чином, за своєю правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги - це одностороння угода, яка оформляється заявою однієї з сторін.

Частиною 4 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони зобов'язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов'язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Тобто, сторони зобов'язані повідомити про зарахування зустрічних вимог безпосередньо виконавця в провадженні якого перебуває відповідне виконавче провадження.

22.12.2018 ПАТ «Укрнафта» направило на адресу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиція у місті Києві заяву №01/01/07/3707 від 22.12.2018, в якій заявник просив врахувати зарахування зустрічних вимог на суму 39 395,82 грн.

За твердженням скаржника, таке відправлення отримано адресатом 26.12.2018, тобто ще до відкриття виконавчого провадження №57982969 та здійснення оскаржуваних дій.

В той же час, присутній в судовому засіданні державний виконавець надала усні пояснення та повідомила, що на момент вчинення оскаржуваних дій виконавець не був обізнаний про здійснення зарахування, а в матеріалах виконавчого провадження №57982969 заява №01/01/07/3707 від 22.12.2018 була відсутня.

Як зазначає скаржник, 11.01.2019 представник ПАТ «Укрнафта» ознайомився з матеріалами виконавчого провадження №57982969, проте звертаючись із даною скаргою до суду додав до неї копію заяви №01/01/07/3707 від 22.12.2018, яка не міститься штампа вхідної кореспонденції Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиція у місті Києві з вхідним номером та датою реєстрації, хоча копії інших заяв і клопотань, які долучені до скарги, містять відповідний штамп.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов'язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, підстави вважати, що в момент вчинення оскаржуваних дій державні виконавці та начальник Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві були обізнані про здійснення зарахування та діяли всупереч вимогам чинного законодавства відсутні, а скаржником не доведено та не надано суду доказів, що підтверджують письмове повідомлення безпосередньо державного виконавця про здійснення зарахування.

За таких обставин, вимоги скаржника щодо визнання неправомірними дій: щодо стягнення з ПАТ «Укрнафта» 6 591 241,32 грн., щодо зазначення у постанові ВП№57982969 від 28.12.2018 про відкриття виконавчого провадження про «стягнення боргу у сумі 6 591 241,32 грн.» та щодо затвердження розпорядження №57982969/12 від 09.01.2019 про переказ на користь ТОВ «ФК «Бізнес факторинг» 6 591 241,32 грн., списаних з рахунку ПАТ «Укрнафта» у виконавчому провадженні №57982969 після зарахування зустрічних однорідних вимог між ПАТ «Укранафта» і ТОВ «ФК «Бізнес факторинг» не підлягають задоволенню.

Також, встановлені обставини спростовують доводи ПАТ «Укрнафта», якими він обґрунтовує неправомірність накладення арешту на кошти боржника у сумі 7 250 605,45 грн., оскільки державний виконавець на момент винесення даної постанови не був обізнаний про здійснення зарахування, а діяв у спосіб та в межах визначених Законом України «Про Виконавче провадження».

Стосовно викладення резолютивної частини виконавчого документа суд відзначає, що згідно з ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до п. 7 Розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012, постанова як окремий документ містить такі обов'язкові реквізити: номер виконавчого провадження; вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу державної виконавчої служби, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову або прізвища, імені та по батькові приватного виконавця, який виніс постанову, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа.

Отже, вступна частина постанови повинна містити, зокрема, резолютивну частину виконавчого документу.

Як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження №57982969 від 28.12.2018, в її вступній частині державним виконавцем зазначено назву виконавчого документа (наказ №910/13318/16), коли та ким виданий (22.12.2018, Господарський суд міста Києва), резолютивна частини документа (стягнення боргу у сумі 6 591 241,32 грн.).

Таким чином, на переконання суду державним виконавцем в постанові від 28.12.2018 у виконавчому провадження №57982969 було вказано резолютивну частину виконавчого документу (наказу суду №910/13318/16 від 22.12.2018), а відтак доводи скаржника щодо не відображення резолютивної частини є необґрунтованими, а вимога щодо визнання таких дій державного виконавця неправомірними не підлягають задоволенню.

Стосовно тверджень скаржника про залишення його заяв та клопотань без розгляду суд зазначає наступне.

Пунктом 3 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов'язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Водночас, положеннями Закону України «Про виконавче провадження» не встановлено строків, протягом яких державний виконавець має розглянути зазначені заяви та клопотання, а також не передбачено певної процедури їх розгляду.

Скаржник вважає, що заява про зарахування мала бути розглянута, ще до відкриття виконавчого провадження №57982969, однак, як вже було встановлено на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не був обізнаний про здійснення зарахування та відповідна заява не була наявна в матеріалах виконавчого провадження, у зв'язку з чим такі доводи ПАТ «Укрнафта» оцінюються судом критично.

Надалі, статтею 31 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі якщо викладена у виконавчому документі резолютивна частина рішення є незрозумілою, виконавець або сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення відповідного рішення. У разі якщо зміст виконавчого документа незрозумілий, виконавець або сторони виконавчого провадження мають право звернутися до органу (посадової особи), який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення його змісту.

Тобто, Законом України «Про виконавче провадження» надано саме право на звернення до суду із заявою про роз'яснення, при тому, що надано як виконавцю, так і сторонам виконавчого провадження.

Відтак, вимога ПАТ «Укрнафта» про визнання бездіяльності державних виконавців щодо звернення до суду і заявою про роз'яснення постанови Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №910/13318/16 не підлягає задоволенню.

Також, статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів. Про відкладення проведення виконавчих дій виконавець виносить відповідну постанову.

Отже, відкладення виконавчих дій є також правом виконавця, а не обов'язком.

З огляду на викладене, твердження скаржника про те, що всі його заяви і клопотання не були розглянуті згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» є необґрунтованими.

За таких обставин, вимоги ПАТ «Укрнафта» викладеній в скарзі є не обґрунтованими, а рішення та дії державних виконавців прийняті та вчинені відповідно до норм чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 343 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Частиною 3 статті 343 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 231, 234, 343 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві відмовити повністю.

2. Дана ухвала набирає законної сили в порядку ст. 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена.

Повна ухвала складена: 04.02.2019.

Суддя В.П. Босий