СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2019 р. Справа №922/2885/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Слободін М.М., суддя Терещенко О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю «Насос Україна ЛТД», м.Харків, (вх.№17Х/1-40) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 10.12.2018 року по справі №922/2885/18,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Модуль-Україна», м.Кам’янець-Подільський, Хмельницька область,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Насос Україна ЛТД», м.Харків,

про стягнення 96000,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Модуль-Україна» звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Насос Україна ЛТД» про стягнення здійсненої по договору поставки №1205 від 12.06.2018 року передоплати в сумі 96000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 24.10.2018 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі.

07.12.2018 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просив поновити строк для подання відзиву на позовну заяву, приєднати відзив до матеріалів справи та слухати справу із урахуванням відзиву та доданими до нього доказами.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 10.12.2018 року у справі №922/2885/18 (повний текст складено 11.12.2018 року, суддя Ольшанченко В.І.) відхилено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Насос Україна ЛТД» про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач з вказаною ухвалою суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті ухвали норм права, а також на неповне з’ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 10.12.2018 року та прийняти нове судове рішення про задоволення клопотання відповідача про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву. Крім того, апелянт просить суд стягнути з позивача на свою користь судові витрати по даній скарзі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною в частині посилання суду на те, що відповідно до п.5 ч.6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України відповідач був повідомлений належним чином, оскільки поштові повідомлення не містять відміток, які передбачені вказаною нормою права.

Скаржник вказує, що на відповідача не покладено законодавством обов’язок здійснювати моніторинг щодо існування судових проваджень, у яких він виступає учасником судового процесу. Таким чином, висновки місцевого господарського суду, що відповідач повинен був подати відзив на позовну заяву або повинен був надати письмові пояснення щодо поважних причин неможливості подання відзиву є необґрунтованими.

Апелянт наполягає на тому, що судом першої інстанції не досліджено належним чином і не прийнято до уваги всі підстави поновлення строку на подання відзиву, зазначені у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.01.2019 року відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою та встановлено строк позивачу для подання відзиву на апеляційну скаргу. Також учасникам справи встановлено строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі. Враховуючи, що оскаржувана ухвала входить до переліку ухвал апеляційна скарга на яку розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 2 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частина 2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу (вх.№601 від 21.01.2019 року), в якому зазначає, що згоден з ухвалою господарського суду першої інстанції, вважає її обґрунтованою та законною, прийнятою при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення норм права, у зв’язку з чим просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи – отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 24.10.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі. Також вказаною ухвалою встановлено відповідачу п’ятнадцятиденний строк з дня її отримання для подання Господарському суду Харківської області: відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів, висновків експертів і заяв свідків, витягу державного реєстратора з ЄДР станом на час розгляду справи.

В ухвалі вказано, що у зазначений строк відповідач має надіслати суду відзив, який повинен відповідати вимогам статті 165 Господарського процесуального кодексу України і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Ухвала суду від 24.10.2018 про відкриття провадження у справі №922/2885/18 надіслана відповідачу того ж дня за вих.№027342, за адресою, вказаною у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Матеріали оскаржуваної ухвали свідчать, що 05.11.2018 року ухвала суду від 24.10.2018 року повернулася до господарського суду без її отримання відповідачем, з причиною повернення – «інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення».

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції вказав, що днем проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи відповідача за адресою місцезнаходження є 01.11.2018 року, а в силу приписів п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, ухвала вважається врученою та відповідач є належним чином повідомленим.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду та звертає увагу на те, що у поштовому повідомленні відсутня позначка про відсутність особи відповідача за адресою місцезнаходження. На поштовому повідомленні наявна позначка – «інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення». При цьому за своїм змістом такі відмітки поштового відділення як «відсутність особи за адресою місцезнаходження» та «інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення» не є тотожними.

Законодавець не дає чіткого визначення поняттю «інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення». Слід відмітити, що причини не вручення поштового відправлення можуть бути суб’єктивними, тобто пов’язані з волею одержувача, наприклад: відсутність за місцезнаходженням юридичної особи, відмова від отримання кореспонденції, не вчинення дій направлених на отримання у випадку отримання повідомлення про рекомендоване поштове відправлення та ін. Разом з тим, причини не вручення поштового відправлення можуть бути об’єктивними, тобто такими, що не залежать від волі одержувача, зокрема: пошкоджене відправлення, що призволить до неможливості ідентифікації адреси одержувача та ін.

Відповідно до п. 5 ч.6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Вказана норма права не носить альтернативного характеру, не включає до переліку доказів вручення наявності відмітки на поштовому відправлення - «інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення».

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначає, що відповідач не надав відзив на позовну заяву у встановлений судом строк, не надав суду письмового пояснення щодо поважних причин неможливості подання відзиву на позовну заяву у зазначений строк.

Однак, як вказує відповідач у відзиві він просив поновити процесуальний строк для подачі відзиву, оскільки він був пропущений у зв'язку з поважними причинами: 1) велика завантаженість директора ТОВ «Насос Україна ЛТД»; 2) сімейні обставини директора ТОВ «Насос Україна ЛТД» (дружина знаходилася на останніх стадіях вагітності); 3) директор не знав та не міг знати про наявність даної справи до 29.11.2018 року, крім того, у нього не було юриста та ніхто не міг йому повідомити про наявність справи до 29.11.2018 року.

На думку колегії суддів, відповідач не міг реалізувати своє право на подання відзиву у встановлені строки, оскільки він не знав про судове провадження і не передбачав наявність позовів до нього в господарському суді.

Підтвердженням того, що відповідач не міг передбачити наявність будь-якого позову до нього від позивача, може слугувати та обставина, що позивач не застосував позасудовий порядок врегулювання спору, передбачений договору, ст. 222 Господарського кодексу України.

На відповідача не покладено законодавством обов'язок здійснювати моніторинг щодо існування судових проваджень, у яких він виступає учасником судового процесу.

Згідно з частиною 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Господарський процесуальний кодекс України не пов'язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише такі обставини, які є об’єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов’язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Натомість оскаржувана ухвала свідчить, що суд першої інстанції, відмовляючи у поновлені строку, підійшов до вирішення питання формально, без урахування конкретних обставин пропуску строку і оцінки доводів, що наведені на обґрунтування клопотання. У зв’язку з чим було порушено право особи на захист правової позиції, на справедливий суд та не дотримано принципу змагальності судового процесу.

Матеріали оскарження ухвали свідчать, що відповідач, дізнавшись про судове провадження у господарському суді, звернувся з заявою та ознайомився з матеріалами справи 06.12.2018 року, а вже на наступний день надав відзив на позов з додатками.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права.

У рішенні від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України», Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об'ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини», зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції») від 16.12.1992 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що з метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 129 Конституції України, для захисту прав і охоронюваних законом інтересів сторін, строк відповідачем пропущено з поважних причин, у зв’язку з чим такий строк підлягає поновленню.

Стаття 13 Господарського процесуального кодексу України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 86 цього ж кодексу, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що твердження, викладені в апеляційній скарзі, ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, тоді як господарським судом при прийнятті ухвали неповно з’ясовано обставини, що маються значення для справи, а висновки, які викладені в оскаржуваній ухвалі не відповідають обставинам справи, у зв’язку з чим, прийнята ним ухвала підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про задоволення клопотання відповідача і поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 273, п.2, ч.1 ст.275, п. 1, 3 ст. 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Насос Україна ЛТД» задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 10.12.2018 року по справі №922/2885/18 скасувати.

Клопотання відповідача про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву задовольнити.

Поновити відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя М.М. Слободін

Суддя О.І. Терещенко