ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" січня 2019 р. Справа №907/385/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді Кравчук Н.М.
суддів Кордюк Г.Т.
Хабіб М.І.
секретар судового засідання Кобзар О.В.
розглянувши апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 за вих. № 1129 від 06.11.2018 (вх. № ЗАГС 01-05/967/18 від 08.11.2018)
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 28.09.2018 (суддя Васьковський О.В., повний текст складено 08.10.2018)
у справі №907/385/18
за позовом: Моторного (транспортного) страхового бюро України (надалі МТСБУ), м. Київ
до відповідача: Військової частини НОМЕР_1 , м. Мукачево, Закарпатська область
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , с. Зеленянка, Крижопільський район, Вінницька область
про стягнення суми 14 896,61 грн

за участю учасників судового процесу:
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився
від третьої особи: не з`явився

ВСТАНОВИВ:
14.06.2018 Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до Господарського суду Закарпатської області із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 28.09.2018 у справі № 907/385/18 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України сума 14 896,61 грн витрат у порядку регресу, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, а також суму 1762,00 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Приймаючи рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що Військова частина НОМЕР_1 , як власник транспортного засобу, водій якого визнаний винним у вчиненні ДТП, є відповідальною за відшкодування позивачу понесених ним витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування у відповідності до пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст. 1191 ЦК України МТСБУ.
Не погоджуючись з даним рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Зокрема скаржник зазначає, що судом не було встановлено факту виконання своїх службових обов`язків ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП. Судом також не надано тому факту, що позивач замовчував вказану подію протягом трьох років, чим позбавив відповідача можливості встановити дійсні обставини справи.
Військова частина НОМЕР_1 явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.
Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. У відзиві на апеляційну скаргу проти доводів скаржника заперечив, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/1123/18 від 04.12.2018).
Третя особа явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, причини неявки не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, Західний апеляційний господарський суд, встановив наступне.
18.05.2015 біля 18:00 год. в м. Мукачево по вул. І. Франка сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «УРАЛ» (д.н.з. НОМЕР_2 ), яким керував водій ОСОБА_1 та автомобіля «DAEWOO NEXIA» (д.н.з. НОМЕР_3 ), яким керував водій ОСОБА_2 (власник автомобіля). В результаті зазначеної ДТП, автомобіль «DAEWOO NEXIA» отримав механічні пошкодження.
Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2015 у справі №303/3216/15-п ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124, ст.130 КУпАП та накладено на останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400,00 грн (а.с. 23).
На момент вчинення ДТП, цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 застрахована не була.
Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/4110743, укладеного із страховою компанією ПрАТ «СК «Уніка», строк дії якого до 05.05.2016 (а.с. 21).
21.05.2015 водій автомобіля «DAEWOO NEXIA» реєстраційний номер НОМЕР_3 звернувся до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 19).
Також, 21.05.2015 водієм автомобіля «DAEWOO NEXIA» реєстраційний номер НОМЕР_3 подано до МТСБУ заяву про виплату страхового відшкодування (а.с. 20).
10.07.2015 був складений звіт №50 про оцінку автомобіля DAEWOO NEXIA 1,5GL, згідно якого вартість матеріального збитку, завданого вказаному автомобілю внаслідок ДТП станом на 18.05.2015, становить 16 075,93 грн (а.с. 24-36).
14.09.2015 МТСБУ прийняло наказ № 4582 «Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_2 », яким вирішено здійснити виплату ОСОБА_2 14 896,61 грн. за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 36 А).
15.09.2015 Моторне (транспортне) страхове бюро України перерахувало платіжним дорученням № 4582рв ОСОБА_2 страхове відшкодування згідно наказу № 4585 від 14.09.2015 т.з. НОМЕР_3 в розмірі 14 896,61 грн (а.с. 37).
15.09.2015 Моторне (транспортне) страхове бюро України листом № 3/1-05/25694 звернулося до ОСОБА_1 про відшкодування витрат в розмірі 14 896,61 грн (а.с. 39). Проте даний лист залишився без відповіді та задоволення.
Враховуючи, що постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2015 у справі №303/3216/15-п було встановлено, що під час вчинення ДТП ОСОБА_1 був військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 м. Мукачева (а.с. 23), МТСБУ звернулося до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 м. Мукачева, як власника транспортного засобу, про стягнення 14 896,61 грн в порядку регресу на підставі положень п.п. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
В свою чергу відповідач не заперечує того, що автомобіль «УРАЛ» (д.н.з. НОМЕР_2 ) належить Військовій частині НОМЕР_1 та те, що ОСОБА_1 , на момент вчинення ДТП, перебував на службі. Проте, вважає, що в даному випадку відшкодовувати шкоду повинен саме ОСОБА_1 , оскільки керуючи транспортним засобом, на момент вчинення ДТП, останній перебував в стані алкогольного сп`яніння, відтак не міг виконувати свої службові обов`язки.
При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч.1 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).
Факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст. 1187 ЦК України).
Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Згідно зі статтею 6 зазначеного Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП не була застрахована
Предметом спору у справі є стягнення МТСБУ грошових коштів в порядку регресу з власника автомобіля, водій якого визнаний винним у ДТП, у зв`язку із виплатою страхового відшкодування потерпілій особі.
Відповідно до п. 39.1 ст.39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом (п. 39.2.1 ст.39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" ).
За змістом п. 41.1 ст.41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
У п. 38.2.1 п. 38.2 ст.38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" регламентовано, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Відповідно до п.1.6 ст.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні, зокрема, власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
У відповідності до ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України", організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.
Згідно із ч. 2 ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України", земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).
З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно із ч. 1 ст. 133 ГК України основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ГК України, правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Як зазначалося вище, постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2015 у справі №303/3216/15-п було встановлено, що під час вчинення ДТП ОСОБА_1 був військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 м. Мукачева (а.с. 23).
Судом встановлено та не заперечується і самим відповідачем, автомобіль «УРАЛ» (д.н.з. НОМЕР_2 ) належить Військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 22, 55).
Зазначені вище обставини відповідачем не заперечуються, однак заперечується факт виконання службових обов`язків ОСОБА_1 на час дорожньо-транспортної пригоди.
Проте такі доводи відповідача щодо необхідності встановлення факту перебування водія в службових та трудових відносинах з відповідачем та факту виконання ним службових обов`язків під час скоєння ДТП, а також порушення п.5.2 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», а саме неповідомлення відповідача про огляд пошкодженого автомобіля, - судом відхиляються, оскільки такі обставини не входять до предмету доказування в даній справі.
Встановлення в межах цивільно-правового спору про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, обставин спричинення пошкодження майна потерпілої сторони, а також наявності в діях особи, яка завдала відповідної шкоди, вини (умислу чи необережності), може оцінюватись господарським судом на загальних підставах.
Водночас, суд зауважує, що відповідачем жодних доказів у спростування перебування ОСОБА_1 у службових відносинах з відповідачем чи доказів у підтвердження вчинення вказаною особою ДТП поза виконанням службових обов`язків не подано та судом в ході розгляду даної справи - не встановлено.
Крім того, вказані обставини встановлювались в ході розгляду адміністративної справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення ДТП та підтверджуються постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2015 у справі №303/3216/15-п і матеріалами зазначеної справи (Протокол огляду транспортного засобу, фото-таблиці та свідоцтва експерта, міститься схема ДТП та її зворотній бік із переліком пошкоджень зафіксованих працівниками поліції на місці ДТП).
Відтак, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відповідальність за шкоду, заподіяну автомобілю «DAEWOO NEXIA» реєстраційний номер НОМЕР_3 , має нести відповідач як юридична особа, з винних неправомірних дій водія якої сталася ДТП, оскільки цивільно-правова відповідальність осіб, що користуються автомобіль «УРАЛ», державний номерний знак НОМЕР_2 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб, на момент ДТП застрахована не була.
Відповідно до пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст. 1191 ЦК України МТСБУ, сплативши страхове відшкодування, набуло право регресу до власника транспортного засобу, винного у ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Розмір страхового відшкодування в сумі в розмірі 14 896,61 грн. та факт її оплати позивачем водію автомобіля «DAEWOO NEXIA» реєстраційний номер НОМЕР_3 підтверджується матеріалами справи.
За таких обставин, суд зазначає, що в даному випадку Військова частина НОМЕР_1 , як власник транспортного засобу, є відповідальною за відшкодування позивачу понесених ним витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування.
Беручи до уваги вищевикладене, господарський суд першої інстанції дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Щодо твердження скаржника про те, що судом не було надано оцінки тому факту, що позивач протягом трьох років не звертався з повідомленням такої події до відповідача, то колегія суддів зазначає, що Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не визначає такого обов`язку для МТСБУ, навпаки обов`язок інформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, а також надати інші відомості про вчинення ДТП покладено на водіїв транспортних засобів, причетних до такої пригоди. Враховуючи, що зазначеним Законом надано право МТСБУ звернутися до власника транспортного засобу, винного у ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, то позивач з даним позовом звернувся до суду в межах строку позовної давності визначеного ст. 257 ЦК України.
Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про задоволення позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.
Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.
Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.
Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.
В свою чергу позивачем належними та допустимими доказами підтверджено свої доводи.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -
ПОСТАНОВИВ :
1. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 28.09.2018 у справі № 907/385/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
2. Витрати по сплаті судового за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.
4. Справу повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук
судді Г.Т. Кордюк
М.І. Хабіб