ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15 січня 2019 р. Справа № 903/771/18

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база"

про стягнення 450297,91 грн.

Суддя Шум М.С.

секретар с/з Кобись Є.О.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4 - адвокат

від відповідача: Сорока В.Г.- адвокат

Суть спору: ОСОБА_3 звернувся з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", в якій просить (із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 20.11.2018р.) стягнути з останніх вартість частини майна у статутному капіталі товариства у розмірі 423813 грн., 18647,77 грн. - інфляційні втрати та три відсотки річних за період з 04.04.2018р. по 15.11.2018р. в сумі 7837,14 грн., вартість проведеної експертної оцінки - 1500 гривень, вартість послуг за правову допомогу -15000 грн., 6754,45 грн. сплаченого судового збору.

Ухвалою суду від 14.12.2018р. розгляд справи по суті призначено на 15.01.2019р.

В судовому засіданні адвокат позивача і позивач позов підтримали, вимоги просили задоволити із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 20.11.2018р..

Адвокат відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Беручи до уваги приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, господарський суд, заслухавши пояснення сторін, -

встановив:

01.02.2013р. відбулася державна реєстрація юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковельська оптово-торгова база».

Згідно пункту 1.5 статуту учасником Товариства серед інших є позивач - ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_2, виданий Луцьким MB У ДМС України у Волинській області 25.12.2015 року), мешкає за адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до пункту 3.2 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база», розмір статутного капіталу товариства складає 440000 грн., вклад позивача до статутного капіталу 26400 гривень, що становить 6% статутного капіталу.

Згідно з положеннями статуту Товариства, учаснику який повністю вніс свій вклад до статутного (складеного) капіталу Товариства, видається свідоцтво Товариства.

Позивачу 30.05.2016р. видано свідоцтво Товариства за номером 3.

03.04.2017 року позивач звернувся до учасників ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" із заявою, в якій просив виключити його зі складу засновників ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" та провести розрахунки пов'язані з виходом із складу учасників.

Товариство задовольнило заяву позивача, та рішенням загальних зборів учасників товариства від 24.04.2018р. виключило ОСОБА_1 зі складу учасників товариства, провівши перерозподіл частки між іншими учасниками.

07 лютого 2018 року товариство сплатило позивачу на картковий рахунок в ПАТ «Приватбанк» 26412 гривень в повернення внеску до статного капіталу та виплатило дивіденди за період з 01.01.2017 по дату виключення зі складу учасників.

На дату виходу учасника складено баланс Товариства, згідно якого, власний капітал (чисті активи) Товариства, тобто вартість його майна на кінець звітного періоду, становила 1507600 грн..

Виплативши 26412 грн., Товариство фактично повернуло внесок учасника до статутного капіталу.

Позивач вказує, що для визначення розміру вартості частини майна у статутному капіталі Товариства, яку останній просять стягнути, необхідно брати до уваги відповідність вартості майна Товариства, закріпленої в балансі її реальній (ринковій) вартості.

В підтвердження реальній (ринковій) вартості основних засобів Товариства надано суду, експертний висновок від 27.07.2018р.. Згідно із вказаним висновком вартість майна Товариства становить 5996150 грн..

Суд вважає, що положення Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" хоча й не містять норм стосовно обов'язковості оцінки майна в випадку виходу учасників з товариства, але й не виключає її проведення за необхідності в цьому (зокрема, за наявності спору).

За таких обставин, виходячи з того, що вартість основних засобів Товариства за балансом підприємства від 03.04.2017 року становить 599,4 тис. грн., можна дійти до висновку, що визначена ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" у балансі вартість основних засобів є явно заниженою по відношенні до її реальної вартості, а відтак не може вважатись справедливою.

Зазначене є підставою для встановлення і використання реальної вартості основних засобів товариства, визначеної за результатами експертизи, що в свою чергу повністю узгоджується з Постановою №4 від 25.02.2016р. Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин», а також практикою Верховного суду(постанова від 24.04.2018р. по справі №925/1165/14).

Згідно з ч.1 ст.88 ГК України, учасники господарського товариства мають право, зокрема, вийти в передбаченому установчими документами порядку зі складу товариства.

Пунктом 3 ч.1 ст.116 ЦК України також передбачено, що учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом вийти у встановленому порядку з товариства.

Зазначені положення кореспондується з нормами ст.10 Закону України "Про господарські товариства".

Статтею 148 ЦК України (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, повідомивши товариство про свій вихід не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом (ч.1).

Учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі.

Якщо вклад до статутного капіталу був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом (ч. 2).

Спори, що виникають у зв'язку з виходом учасника із товариства з обмеженою відповідальністю, у тому числі спори щодо порядку визначення частки у статутному капіталі, її розміру і строків виплати, вирішуються судом (ч.3).

Відповідно до правової позиції, викладеної у п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" від 24 жовтня 2008 №13, при вирішенні спорів, пов'язаних із виходом учасника з товариства, господарські суди повинні керуватися тим, що відповідно до Цивільного кодексу України та Закону України "Про господарські товариства", учасник товариства з обмеженою відповідальністю чи товариства з додатковою відповідальністю вправі у будь-який час вийти з товариства незалежно від згоди інших учасників та самого товариства. Вихід зі складу учасників товариства не пов'язується ні з рішенням зборів учасників, ні з внесенням змін до установчих документів товариства. У зв'язку з цим моментом виходу учасника з товариства є дата подачі ним заяви про вихід відповідній посадовій особі товариства або вручення заяви цим особам органами зв'язку.

Відповідно до ст.54 Закону України "Про господарські товариства", (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу.

Таким чином, чинним законодавством визначено, що при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному фонді.

Положення статті 54 "Про господарські товариства" визначають порядок такої виплати. По-перше, розмір майна визначається на підставі рішення учасників про затвердження звіту за рік, де вказується розмір майна, яке є у товариства на кінець звітного року. По-друге, виплата такого майна проводиться після затвердження річних результатів і в строк до 12 місяців з дня виходу.

Відповідно до ст.54 Закону України "Про господарські товариства", (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин., повний розрахунок з учасником товариство зобов'язано було провести до 03.04.2018р.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Положеннями ч.1-2 ст.509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України регламентовано, що у разі якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом перевірено методику та правильність розрахунку вартості частини майна у статутному капіталі Товариства, який полягає в наступному.

Згідно з балансом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковельська оптово- торгова база», складеного відповідачем на дату виходу, власний капітал (чисті активи) Товариства, становила 1507600 грн. в тому числі вартість основних засобів 299,4 тис. грн. Ринкова вартість майна товариства згідно з висновком експерта - 5996150 грн.(1507,6-299,4+ 5996,150 = 7503,75 тисяч гривень).

Частка вибувшого учасника - 6%.

До виплати підлягало 450225 грн. (7503750 х 6/100)

Враховуючи, що Товариством сплачено 26412 гривень, заборгованість останніх перед вибувшим учасником складає 423813 грн.(450225- 26412=423813 грн.).

Вказана заборгованість на час розгляду спору позивачу не виплачена, суд вважає, що остання підставна та підлягає до стягнення.

Щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає таке.

Відповідно ст.625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо законом або договором не встановлено інший розмір відсотків.

Право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Перевіривши розрахунки позивача, суд дійшов висновку, що нараховані останнім 18647,77 грн. - інфляційних втрат та 3% річних за період з 04.04.2018р. по 15.11.2018р. в сумі 7837,14 грн. підставні та підлягають до стягнення.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доводи відповідача наведені у відзиві критично оцінюються судом, оскільки зводяться до оспорення порядку і способу обчислення вартості майна Товариства, яка підлягає виплаті, проте жодним чином не спростовують доводів позивача, що наведені у позовній заяві.

Щодо судових витрат позивача, які останній просить стягнути від подача, суд зазначає таке.

Згідно ч.1, 3 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ст.126 ГПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Із дослідженого договору про надання правової допомоги адвокатом від 05.06.2018р. слідує, що адвокат зобов'язується надати замовнику консультаційні та юридичні послуги до представництва і захисту інтересів останнього в установах, організаціях, правоохоронних органах (Прокуратурі, Національній поліції, СБУ, ДФС тощо), в судах загальної юрисдикції в господарському суді, адміністративних судах, як першої, апеляційної так і касаційної інстанціях справі стягнення частки в статутному капіталі товариства ТОВ «Ковельська оптово-торгова база». За послуги передбачені п.1 даного договору замовник сплачує адвокату гонорар. Фіксована сума гонорару складає 15000 грн.. Замовник здійснює оплату відповідно до розділу 4 даного договору шляхом (часткового) авансування на момент його підписання в сумі 5000 грн., оплата послуг здійснюється протягом дії договору, а остаточний розрахунок здійснюється після виконання зобов'язань по договору на підставі акту наданих послуг.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №05/06-18 від 05.06.2018р. позивач сплатив адвокату ОСОБА_4 - 5000 грн., інших доказів(квитанція, платіжне доручення, акту тощо) реального понесення витрат позивача на правову допомогу матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, суд приходить висновку про стягнення з відповідача 5000 грн. витрат позивача на правову допомогу, в стягненні з відповідача 10000 грн. витрат позивача на правову допомогу слід відмовити, оскільки їх реальне понесення не підтверджене належними та допустимими доказами.

Згідно ст.127 ГПК України, експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов'язану із справою, якщо це не входить до їхніх службових обов'язків. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №27 від 27.07.2018р. позивач сплатив суб'єкту оціночної діяльності ОСОБА_6 - 1500 грн.(за експертну оцінку споруд.)

Суд вважає, що витрати позивача на проведення експертної оцінки майна відповідача є співмірними із складністю відповідної роботи експерта, тому вказані витрати слід компенсувати позивачу за рахунок відповідача.

Відповідно до ст.129 ГПК України, оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору, слід покласти на нього.

Керуючись ст.73-79, 86, 129, 185, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (43000, Волинська обл., місто Луцьк, ВУЛИЦЯ КОВЕЛЬСЬКА, будинок 13, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) вартість частини майна у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" у розмірі 423813 грн., 18647,77 грн. - інфляційних втрат та 3% річних за період з 04.04.2018р. по 15.11.2018р. в сумі 7837,14 грн., вартість проведеної експертної оцінки - 1500 гривень, вартість послуг на правову допомогу - 5000 грн. та 6754,45 грн. сплаченого судового збору.

3. У стягненні 10000 грн. витрат позивача на правову допомогу - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено

23.01.2019

Суддя М. С. Шум