Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2019 р. м. Рівне Справа № 918/598/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Церковної Н.Ф., за участі секретаря судового засідання Оліфер С.М., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю "СТОА-АВТОТОРГСЕРВІСУ",

2. Товариство з обмеженою відповідальністю "АВТОТОРГСЕРВІС" ЛТД ,

про визнання недійсними договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі та договору купівлі-продажу корпоративних прав,

у судовому засіданні приймали участь:

від позивача - ОСОБА_3;

від відповідача - ОСОБА_4

від третьої особи-1 - не з'явився;

від третьої особи-2 - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі та договору купівлі-продажу корпоративних прав.

Ухвалою суду від 17.09.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 від 11.09.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 17.10.2018 року.

Ухвалою суду від 17.09.2018 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову від 11.09.2018 року.

Ухвалою суду від 17.10.2018 року підготовче засідання відкладено на 14.11.2018 року, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ТОВ "СТОА-АВТОТОРГСЕРВІСУ" та ТОВ "АВТОТОРГСЕРВІС" ЛТД.

09 листопада 2018 року від ТОВ "АВТОТОРГСЕРВІС" ЛТД та ТОВ "СТОА-АВТОТОРГСЕРВІСУ" надійшли пояснення щодо позову, згідно яких треті особи вважають позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними, а тому просять суд у задоволенні позову відмовити.

09 листопада 2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно з яким останній вважає позов необґрунтованим та безпідставним, у зв'язку з чим просить суд у його задоволенні відмовити.

Крім того, 09.11.2018 року відповідачем подано заяву про застосування до позовних вимог позовної давності.

Ухвалою суду від 14.11.2018 року підготовче засідання відкладено на 19.11.2018року.

19 листопада 2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої останній вважає посилання відповідача, викладені у відзиві надуманими та такими, що не підтверджені жодними доказами.

Ухвалами суду від 19.11.2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 12.11.2018 року про забезпечення доказів та клопотання від 18.11.2018 року про витребування доказів відмовлено, продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів до 16.12.2018 року включно, підготовче засідання відкладено на 11.12.2018 року.

11 грудня 2018 року від ОСОБА_5 надійшла заява свідка.

Ухвалою суду від 11.12.2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 11.12.2018 року про забезпечення доказів та клопотання про витребування доказів від 11.12.2018 року відмовлено, підготовче засідання відкладено на 18.12.2018 року.

Ухвалою суду від 18.12.2018 року підготовче провадження у даній справі закрито, а розгляд справи по суті призначено на 28.12.2018 року.

Ухвалою суду від 28.12.2018 року у судовому засіданні оголошено перерву до 17.01.2019 року. Водночас, ухвалою суду від 28.12.2018 року викликано у судове засідання 17.01.2019 року для допиту у якості свідка: ОСОБА_5.

Свідок ОСОБА_5 на виклик суду у судове засідання 17.01.2019 року не з'явився. Ухвала суду про виклик свідка була надіслана ОСОБА_5 на дві адреси: місце реєстрації та місце проживання, які зазначені у заяві свідка. Ухвала суду надіслана на адресу за місцем проживання та за місцем реєстрації повернулася до суду із зазначенням на конверті причини повернення: "за закінченням терміну зберігання".

Ухвалою суду від 17.01.2019 року розгляд справи відкладено на 28.01.2019 року. Крім того, ухвалою суду 17.01.2019 року викликано у судове засідання 28.01.2019 року для допиту у якості свідка: ОСОБА_5. Ухвала суду про виклик свідка була надіслана ОСОБА_5 на дві адреси: місце реєстрації та місце проживання, які зазначені у заяві свідка. Однак, ухвала суду надіслана на адресу за місцем реєстрації та місцем проживання повернулася до суду із зазначенням на конверті причини повернення: "за закінченням терміну зберігання".

Однак, свідок ОСОБА_5 повторно в судове засідання не з'явився, не зважаючи на належне повідомлення про дату, час і місце їх проведення та не повідомив суд про наявність поважних причин неявки.

Ухвалою суду від 28.01.2019 року, за невиконання процесуальних обов'язків свідком ОСОБА_5, до останнього застосовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

За приписами ст. 203 ГПК України у разі неявки в судове засідання свідка, експерта, спеціаліста, перекладача суд заслуховує думку учасників справи про можливість розгляду справи за відсутності свідка, експерта, спеціаліста, перекладача, які не з'явилися, та постановляє ухвалу про продовження судового розгляду або про відкладення розгляду справи. Одночасно суд вирішує питання про відповідальність особи, яка не з'явилася.

28 січня 2019 року судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про продовження судового розгляду за відсутності свідка ОСОБА_5.

У судове засідання 28.01.2019 року з'явилися представники сторін. Представники третіх осіб у судове засідання не з'явились, хоч про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень. Про причини неявки суд не повідомили.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив, з підстав, викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

24 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 (далі - продавець), та ОСОБА_2 (далі - покупець), укладено договір купівлі - продажу частки в статутному капіталі ТОВ "СТОА- АВТОТОРГСЕРВІСУ" (далі - договір 1).

Згідно вказаного договору продавець зобов'язується передати у власність покупця належні йому права учасника ТОВ "СТОА-АВТОТОРГОСЕРВІСУ", що становлять 55% статутного капіталу /фонду/, загальною вартістю 46 684,87 (сорок шість тисяч шістсот вісімдесят чотири грн 87 коп.) гривень, з усіма правами та обов'язками, що належать Продавцю, як учаснику/власнику/ Товариства з обмеженою відповідальністю "СТОА-АВТОТОРГСЕРВІСУ" та діючого законодавства України, а покупець зобов'язується прийняти та сплатити за частку учасника /власника/ ТОВ "СТОА-АВТОТОРГСЕРВІСУ" у порядку та на умовах, передбачених договором.

Згідно пункту 2.1. договору 1, за погодженням сторін продаж частки учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "СТОА-АВТОТОРГОСЕРВІСУ" вчиняється за 46 684,87 (сорок шість тисяч шістсот вісімдесят чотири грн 87 коп.) гривень, які покупець сплатив продавцю до моменту підписання цього договору.

01 вересня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі - продажу корпоративних прав ТОВ "АВТОТЕХСЕРВІС" ЛТД (далі - договір 2).

Згідно вказаного договору (п. 1.1.), в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець зобов'язується передати покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити корпоративні права (100% Статутного капіталу) Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотехсервіс" ЛТД.

Сума Договору, за погодженням Сторін, становить 11800,00 гривень, які покупець зобов'язується сплатити продавцеві протягом року з дня підписання договору (п. 3 договору).

Підставою для звернення ОСОБА_1 з позовом про визнання недійсними договорів 1, 2 є те, що, на думку позивача, такі договори були укладені під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, а також у зв'язку із внесенням до них завідомо недостовірних відомостей та без погодження дружини позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року № 11 ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, позивач має довести сукупність фактів, які складають юридичний склад правочину, який вчинений під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, а саме: збіг тяжких обставин, які сталися у нього; явно невигідні для нього умови укладення правочину; причинний зв'язок між тяжкими обставинами і укладенням правочину на вкрай невигідних умовах; обізнаність іншої сторони про вказані обставини і використання їх для своєї вигоди.

Тобто, для кваліфікації правочину за ст. 233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач не довів сукупності всіх фактів, які складають юридичний склад правочину, який вчинений під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах.

Позивач вказує, що тяжкими обставинами була хвороба дружини, однак не пояснює чому саме такий спосіб отримання грошових коштів на лікування як продаж корпоративних прав у товариствах був ним обраний. Крім того, позивачем не доведено, що за відсутності наведених ним тяжких обставин оспорюваний договір не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тобто відсутні докази причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та укладеними договорами.

Водночас, обґрунтовуючи невигідність умов, за яких позивачем були укладені договори 1 та 2, останній вказує на те, що вони були вчинені на вкрай невигідних умовах. Зазначає, що вартість нерухомого майна відчужених товариств становила орієнтовно 25 000 000 грн 00 коп., а рухомого - 600 000 грн 00 коп., що свідчить про неспіврозмірність вартості відчуженої частки та підтверджує вкрай невигідні умови.

Відносно справедливості ціни при укладенні спірних договорів слід зауважити, що позивач під час подання позову та розгляду справи по суті не надавав суду будь-яких висновків незалежних експертів щодо оцінки вартості спірних корпоративних прав, які б підтверджували заниженість договірної ціни, не заявляв клопотань про проведення експертизи тощо. Крім того, у період 2000-2015 років в Україні була поширеною практика продажу навіть значних активів за невеликі гроші, оскільки реальна ціна сплачується готівковими коштами поза межами формального правочину.

Отже, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, якою саме була реальна ціна корпоративних прав, відчужених за договором, матеріали справи не містять, а позивачем не було надано суду.

Також суд звертає увагу, що нормами чинного законодавства України не передбачено обов'язку з проведення оцінки вартості частки в статутному капіталі перед її відчуженням, та необхідності визначення її ринкової вартості.

Щодо доводів позивача про відсутність згоди його дружини на укладення спірного договору, як підстави визнання його недійсним, то суд вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Приписами ст. 65 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою; при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя; дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З огляду на наведені приписи цивільного законодавства, що регулює право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд констатує, що, при укладенні одним з подружжя спірного договору, оскільки такий не потребує нотаріального посвідчення, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя; право звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, має той з подружжя без згоди якого такий договір укладено, а не той, хто уклав такий договір.

Крім того, суд приймає до уваги, що розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на приписи ст.ст. 116, 147 ЦК України є суб'єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім'ї, тому при відчуженні частки у статутному капіталі господарського товариства (в т.ч. товариства з додатковою відповідальністю) учасником товариства - фізичною особою згода подружжя на укладення відповідного договору не вимагається.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 03.07.2013 року у справі № 6-61цс13.

Стосовно заяви свідка ОСОБА_5 суд зазначає таке.

За приписами ч. 1 ст. 89 ГПК України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

Якщо свідок без поважних причин не з'явився в судове засідання або не взяв участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, суд не бере до уваги його показання (ч. 2 ст. 89 ГПК України).

Як було вказано вище, вказаний свідок в жодне судове засідання не з'являвся, не зважаючи на належне повідомлення про дату, час і місце їх проведення та не повідомив про наявність поважних причин неявки.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 89 ГПК України суд не бере до уваги показання свідка ОСОБА_5 викладені у формі заяви свідка.

За змістом ст. 13 ГПК України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Отже, суд з виходячи з аналізу наведених учасниками процесу позицій по суті спірних відносин, оцінки їх доводів, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, дійшов висновку, про відсутність належним чином доведених та обґрунтованих підстав для визнання оспорюваних договорів недійсним, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Крім того, інші доводи позивача, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив не спростовують висновків суду про безпідставність позовних вимог.

При цьому, до спірних відносин не підлягає застосуванню позовна давність за клопотанням відповідача, оскільки така відповідно до приписів ст. 261 ЦК України застосовується лише за наявності порушення права позивача, чого не встановлено у даній справі.

Судові витрати за розгляд справи відповідно до приписів ст. 129 ГПК України необхідно залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 73-79, 91, 123, 129, 222, 233, 236-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних Положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення складене та підписане 31.01.2019 року.

Суддя Церковна Н. Ф.