РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.01.2019Справа № 910/15123/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Львів» імені

Данила Галицького»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Браво»

про стягнення 77.575,54 грн.

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

12.11.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Львів» імені Данила Галицького» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Браво» про стягнення 77.575,54 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі укладеної між сторонами статутної угоди ІАТА про наземне обслуговування (спрощена процедура) додаток "В" № ОД/2016/05/12/2 від 12.05.2016, позивачем надано та відповідачем отримано послуги по обслуговуванню повітряних суден та пасажирів в аеропорту «Львів» на загальну суму 408.550,19 грн. У зв'язку з несвоєчасним та неповним виконанням відповідачем своїх зобов'язань з оплати боргу, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 77.575,54 грн., з яких 50.766,80 грн. пені, 21.576,40 грн. інфляційних втрат та 5.232,34 грн. - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2018 відкрито провадження у справі № 910/15123/18 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Даною ухвалою суду було зобов'язано відповідача протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 19.11.2018 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 187 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 04116, м. Київ, вул. Ванди Василевської, 7 офіс 309, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 15.11.2018 є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач ухвалу суду від 19.11.2018, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 22.11.2018, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 187, а отже відповідач мав подати відзив до 07.12.2018 включно.

Відповідач вимог ухвали про відкриття провадження у справі від 19.11.2018 не виконав, письмовий відзив на позовну заяву не подав.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.05.2016 між Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Львів» імені Данила Галицького» (далі - обслуговуюча компанія, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Браво» (далі - перевізник, відповідач) укладено стандартну угоду про наземне обслуговування (спрощена процедура) додаток «В» № ОД/2016/05/12/2 (далі - договір).

Відповідно до умов цього договору обслуговуюча компанія зобов'язалась організовувати в аеропорту м. Львова прийом, випуск і стоянку повітряних суден, а також забезпечити наземне обслуговування рейсів за заявкою перевізника.

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідач в порушення умов договору своєчасно оплату наданих послуг не здійснив, внаслідок чого позивачем нараховано 50.766,80 грн. пені, 21.576,40 грн. інфляційних втрат та 5.232,34 грн. - 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 7.1.1 договору перевізник щомісячно, не пізніше ніж за три робочих дні до початку польотів в наступному місяці здійснює авансовий платіж за послуги за даним договором на поточний рахунок обслуговуючої компанії, вказаної в параграфі 15 даного договору в розмірі середньомісячної вартості обслуговування запланованих рейсів.

Позивач вказує на те, що відповідач в порушення вказаного пункту договору авансового платежу за листопад 2017 року не здійснив.

Дані посилання позивача не заслуговують уваги, оскільки прострочення оплати авансового платежу за листопад 2017 року не є предметом спору.

Згідно з п. 7.1.8 договору обслуговуюча компанія щодекадно направляє на адресу перевізника, вказану в параграфі 9, акт виконаних робіт (наданих послуг) у двох примірниках для підтвердження наданих послуг, другий примірник акта повертається обслуговуючій компанії. Якщо перевізник протягом 10 днів після отримання акта виконаних робіт (наданих послуг) не підпише акт або не надасть мотивовану відмову, акт вважається прийнятим перевізником в редакції обслуговуючої компанії.

В матеріалах справи наявні наступні акти про надання послуг на загальну суму 408.550,19 грн, які підписано та скріплено печатками обох сторін:

№ П04155 від 04.11.2017 на суму 124.985,03 грн,

№ П04184 від 11.11.2017 на суму 109.580,98 грн,

№ П04210 від 15.11.2017 на суму 120.508,20 грн,

№ П04226 від 18.11.2017 на суму 53.225,98 грн,

№ 4619 від 30.11.2017 на суму 250,00 грн (розшук багажу).

Позивачем подано наступні рахунки на оплату аеропортового обслуговування на загальну суму 408.550,19 грн:

№ 4155 від 04.11.2017 на суму 124.985,03 грн,

№ 4184 від 11.11.2017 на суму 109.580,98 грн,

№ 4210 від 15.11.2017 на суму 120.508,20 грн,

№ 4226 від 18.11.2017 на суму 53.225,98 грн,

№ 4687 від 30.11.2017 на суму 250,00 грн (розшук багажу).

Пунктом 7.1.3 договору визначено, що рахунки направляються обслуговуючою компанією на електронну пошту перевізника або надсилаються факсом. Оригінали рахунків надсилаються перевізнику рекомендованим листом, на адресу, вказану в параграфі 9, або надаються уповноваженому представнику перевізника.

Відповідно до п. 7.1.4 договору рахунки вважаються отриманими в день їх відправлення факсом або електронною поштою або в день їх передачі уповноваженому представнику перевізника в залежності від того, що сталося раніше.

В якості доказів надіслання вказаних рахунків відповідачу позивачем подано роздруківки з електронної адреси на та , списки згрупованих внутрішніх поштових рекомендованих відправлень від 12.12.2017 та фіскальний чек № 0174 від 12.12.2017, з яких вбачається, що

рахунок № 4155 від 04.11.2017 отримано 09.11.2017,

рахунок № 4184 від 11.11.2017 отримано 14.11.2017,

рахунок № 4210 від 15.11.2017 отримано 20.11.2017,

рахунок № 4226 від 18.11.2017 отримано 20.11.2017,

рахунок № 4687 від 30.11.2017 отримано 14.12.2017.

Відповідачем не заперечено отримання вказаних рахунків у визначені дати.

Умовами договору сторони не визначили строк виконання зобов'язання щодо сплати наданих послуг.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З урахування вказаної вище норми відповідач мав здійснити оплату рахунків у наступні строки:

рахунок № 4155 від 04.11.2017 в строк до 16.11.2017 включно,

рахунок № 4184 від 11.11.2017 в строк до 21.11.2017 включно,

рахунок № 4210 від 15.11.2017 в строк до 27.11.2017 включно,

рахунок № 4226 від 18.11.2017 в строк до 27.11.2017 включно,

рахунок № 4687 від 30.11.2017 в строк до 21.12.2017 включно.

Згідно наявного в матеріалах справи акту звірки взаєморозрахунків станом на 31.12.2017, підписаного та скріпленого печатками обох сторін, сторонами підтверджено наявність заборгованості відповідача за договором, в тому числі за вказаними вище рахунками, в розмірі 408.550,36 грн.

Матеріали справи свідчать, що згідно платіжного доручення № 1046 від 15.03.2018 відповідачем частково сплачено рахунок № 4155 від 04.11.2017 на суму 50.000,00 грн.

Згідно наявного в матеріалах справи акту звірки взаєморозрахунків станом на 31.03.2018, підписаного та скріпленого печатками обох сторін, сторонами підтверджено наявність заборгованості відповідача за договором в розмірі 358.550,36 грн.

В подальшому відповідачем здійснено оплату наданих за договором послуг наступним чином:

згідно платіжного доручення 4537 від 26.04.2018 на суму 74.985,03 грн сплачено рахунок № 4155 від 04.11.2017;

згідно платіжного доручення № 4538 від 26.04.2018 на суму 109.580,00 грн сплачено рахунок № 4184 від 11.11.2017;

згідно платіжного доручення № 34539 від 26.04.2018 на суму 120.508,20 грн сплачено рахунок № 4210 від 15.11.2017;

згідно платіжного доручення № 4540 від 26.04.2018 на суму 53.225,98 грн сплачено рахунок 4226 від 18.11.2017.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за надані послуги не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

При цьому, відповідно до п. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України всі правочини щодо забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором повинні здійснюватися виключно у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Пунктом 7.1.12 договору передбачено, що за несвоєчасну оплату послуг, наданих обслуговуючою компанією, обслуговуюча компанія має право нарахувати пеню в розмірі 0,2% від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов'язання щодо оплати наданих послуг, проте позивачем при здійсненні розрахунку пені застосовано подвійну облікову ставку НБУ.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За розрахунками суду (розрахунок знаходиться в матеріалах справи) розмір пені становить 51.827,68 грн. Однак, у зв'язку з тим, що у суду відсутні повноваження виходити за межі пред'явлених позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України) суд погоджується із заявленим позивачем розміром пені - 50.766,80 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 50.766,80 грн. обґрунтовані і підлягають задоволенню.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення зі сплати за надані послуги, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 21.576,40 грн інфляційних втрат та 5.232,34 грн - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору інший розмір процентів не визначений.

За результатами здійснення судом власного перерахунку інфляційні втрати складають 20.240,50 грн та 3% річних складають 5.001,40 грн (розрахунки знаходиться в матеріалах справи).

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 20.240,50 грн інфляційних втрат та 5.001,40 грн - 3% річних.

В іншій частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних в позові слід відмовити, оскільки розрахунок здійснений з порушення норм чинного законодавства України, а саме за невірний період прострочення. Так, позивач здійснив обчислення нарахувань з наступної дати з дня отримання відповідачем рахунків та не враховано положення ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Львів» імені Данила Галицького» обґрунтовані та підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Браво» (04116, м. Київ, вул. Ванди Василевської, 7 офіс 309, ) на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Львів» імені Данила Галицького» (79000, м. Львів, Аеропорт ЦА, ) 50.766 (п'ятдесят тисяч сімсот шістдесят шість) грн 80 коп. пені, 20.240 (двадцять тисяч двісті сорок) грн. 50 коп. інфляційних втрат, 5.001 (п'ять тисяч одна) грн 40 коп. - 3% річних, 1.726 (одна тисяча сімсот двадцять шість) грн. 41 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя В.В.Сівакова