ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року Справа № 906/397/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" на рішення Господарського суду Житомирської області від 03.10.2018 р. у справі № 906/397/18 (суддя Кравець С.Г., повний текст рішення складено 10.10.2018 р.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн" (Хмельницька обл., м.Шепетівка)

до товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" (Житомирська обл., м. Новоград-Волинський)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" (Хмельницька обл., м. Шепетівка)

про стягнення 263 064, 69 грн.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1;

відповідача - не з'явився;

третьої особи - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгагро Сольюшн" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" про стягнення 178 244, 35 грн. основного боргу, 59 177, 12 грн. пені, 20 779, 36 грн. інфляційних втрат, 4 863, 86 грн. 3% річних та витрат на оплату правничої допомоги.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору позики №10/06-16/Ц (зворотної фінансової допомоги) від 10.06.2016р. щодо повернення наданої позивачем позики.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 03.10.2018 р. у справі №906/397/18 позов задоволено частково; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн" 178 244, 35 грн. основного боргу, 22 536, 92 грн. пені, 4 863, 86 грн. 3% річних, 20 779, 36 грн. інфляційних втрат, 3 396,37 грн. судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, дослідивши докази в матеріалах справи та обставини, врахувавши те, що відповідач зобов'язання щодо повернення позики у встановлений договором строк не виконав, прийшов до висновку задоволити позовні вимоги в цій частині. Окрім того, здійснивши перевірку нарахованої пені, 3 % річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції частково відмовив в задоволенні позову про стягнення пені, в решті вимоги задоволив.

Також, судом не прийнято до уваги доводи позивача щодо здійснення відступлення права вимоги між сторонами та зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки зобов'язання, які виникни між сторонами на підставі договору поставки не є однорідними по відношенню до договору позики, тому в силу ст. 601 ЦК України не можуть бути припиненими шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, а відтак прийшов до висновку відмовити в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч.1 ст. 231 ГПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду, прийняти нове рішення, яким закрити провадження у справі на підставі ч. 2 ст. 231 ГПК України.

Мотивуючи апеляційну скаргу скаржник зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо зарахування відповідачем вимоги щодо поставки товару за договором № 27/02-С від 27.02.2017р. та вимоги щодо повернення позики відповідно до договору № 10/06-16/Ц від 10.06.2016р. не відповідають обставинам справи, оскільки зустрічне зарахування відбулося щодо однорідних грошових вимог, а саме: вимоги щодо повернення суми попередньої оплати, що виникла у звязку із невиконання позивачем умов щодо поставки товару та вимоги щодо повернення позики.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції зроблено невірний висновок про те, що покупець (СВК "ПНВК", третя особа) може розраховувати лише тільки на поставку товару, а грошового права вимоги щодо повернення передплати з урахуванням індексу інфляції та сплати 3% річних не має. Такий висновок суду першої інстанції протирічить ч. 2 ст. 693, ч. 2 ст. 625, ст. 536 ЦК України.

Апелянт звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції було не вірно розтлумачено судову практику та застосовано її до спірних правовідносин, що призвело до невірного встановлення фактичних обставин у справі, а саме було визнано, що вимоги щодо повернення передплати не є грошовими за своєю правовою природою, а також встановлено, що зустрічне зарахування таких вимог відповідно до ст. 601 ЦК України не могло відбутися, оскільки вони не є однорідними із грошовими вимогами щодо повернення позики.

Також, на думку скаржника, рішення суду не відповідає ч. 2. ст.236 ГПК України, оскільки судом не враховано презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) та той факт, що правочин щодо зарахування зустрічних однорідних вимог не був визнаний у встановленому законом порядку недійсним.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2018 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ " Цефей -Груп"та призначено її до розгляду.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. №11785/18 від 28.12.2018 р.), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Позивач зазначає, що договір поставки №27/02-С від 27.02.2017 р. не міг бути предметом договору цесії №4-ЦГ від 23.05.2018 р., оскільки будь-якої письмової згоди на передачу прав та обов'язків за ним позивачем третім особам не надавалося. Позивач звертає увагу суду, що відповідач не надав документів, які містять відомості про вчинення дій, що засвідчують перехід до нього права вимоги за вказаними договорами, а також наявності заборгованості за даними договорами. Позивач стверджує, що до відповідача перейшли права третьої особи за договором поставки, як права покупця, які відповідач вправі здійснити на власний розсуд, що свідчить про те, що вимоги, які виникли між сторонами на підставі договору позики та договору поставки не є однорідними.

В судовому засіданні 29.01.2019р. представник позивача заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач та третя особа в судове засідання 29.01.2019 р. не з`явилися, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлялись у встановленому законом порядку, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 2, а.с. 171,172).

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду скарги, беручи до уваги строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом, 10.06.2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн" (позикодавець/позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" (позичальник/відповідач) було укладено договір позики №10/06-16/Ц (зворотної фінансової допомоги), за умовами якого в порядку та на умовах визначених цим договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1. цього договору, а позичальник зобов'язується повернути позику протягом визначеного цим договором строку.

Пунктом 2.1. договору визначено, що розмір позики становить 4 000 000 грн.

Згідно п. 4.1. договору, строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим договором і закінчується 10.06.2017р.

Відповідно до п. 5.1. договору, позика повертається позичальником в готівковій формі, або іншим шляхом, який не порушує вимоги чинного законодавства України на момент повернення позики.

Пунктом 5.2. договору сторони обумовили, що за домовленістю сторін, повернення позики може здійснюватись, як повністю так і частинами протягом строку визначеним в п. 4.1. цього договору.

За умовами пункту 5.4 договору, позика вважається повернутою позикодавцеві в момент коли сума перерахована з позичальника (та/або внесених останнім) грошових коштів буде становити 4 000 000 грн. У випадку погашення позики позичальником шляхом внесення грошових коштів в касу позикодавця, документом, що підтверджує погашення позики є підписаний позикодавцем прибутковий касовий ордер, або інший документ, що може підтвердити повернення позики, згідно норм чинного законодавства України, що діє на момент повернення позики.

Згідно п.6.1. договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові.

Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього договору та закінчується в момент повернення позичальником позики (п.6.2 договору).

Договір підписаний та скріплений печатками сторін.

На виконання умов даного договору, позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти на загальну суму 2260911,42 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: №714 від 10.06.2016р. на суму 971725,00 грн., №733 від 13.06.2016р. на суму 29433,00 грн., №762 від 17.06.2016р. на суму 127555,84 грн., №764 від 17.06.2016р. на суму 41130,06 грн., №776 від 22.06.2016р. на суму 17051 грн., №808 від 30.06.2016р. на суму 20000 грн., №810 від 01.07.2016р. на суму 88500 грн., №843 від 07.07.2016р. на суму 5000 грн., №883 від 14.07.2016р. на суму 3000 грн., №932 від 20.07.2016р. на суму 52702,76 грн., №1034 від 29.07.2016р. на суму 49211,95грн, №1132 від 04.08.2016р. на суму 5000 грн., №1135 від 04.08.2016р. на суму 13940,32грн, №1161 від 10.08.2016р. на суму 15500 грн., №1166 від 11.08.2016р. на суму 50000 грн., №1183 від 15.08.2016р. на суму 40000 грн., №1192 від 17.08.2016р. на суму 50000 грн., №1221 від 19.08.2016р. на суму 10000 грн., №1275 від 23.08.2016р. на суму 30200 грн., №1307 від 26.08.2016р. на суму 115000 грн., №1396 від 02.09.2016р. на суму 66328, 31 грн., №1429 від 08.09.2016р. на суму 5000 грн., №1496 від 16.09.2016р. на суму 8946, 20 грн., №1499 від 16.09.2016р. на суму 4000 грн., №1517 від 19.09.2016р. на суму 103817,15 грн., №1543 від 20.09.2016р. на суму 16211,15 грн., №1579 від 21.09.2016р. на суму 24000 грн., №1582 від 21.09.2016р. на суму 94709,83 грн., №2348 від 13.12.2016р. на суму 1000 грн., №2404 від 20.12.2016р. на суму 14952,37 грн., №130 від 30.01.2017р. на суму 117176,53 грн., №913 від 15.06.2017р. на суму 69819,95 грн. (т.1, а.с.137-164, 166-168, 170).

Відповідач частково повернув позивачу позику в розмірі 2082667,07 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №2732 від 16.11.2016р. на суму 1159083,93 грн. та №66 від 30.01.2017р. на суму 923583,14 грн. (т.1,а.с.165, 169).

27.02.2017р. між ТОВ "Торагро Сольюшн" (постачальник/позивач) та сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" (покупець/третя особа) був укладений договір поставки №27/02-С, відповідно до п.п. 1.1, 1.5 якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця пшеницю 3-го класу урожаю 2017 року в кількості 4250 тонн +/- 5% (в подальшому товар) загальною вартістю 2018750 у строк до 01.10.2017р., у визначене п.1.4 цього договору місце поставки.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що покупець (третя особа) зобовязався здійснити на користь постачальника (позивача) попередню оплату в сумі 20000000 грн. у строк до 01.03.2017р.

На виконання умов договору поставки від 27.02.2017 р. №27/02-С, покупець (третя особа) перерахувала постачальнику (позивачу) попередню оплату, що підтверджується платіжними дорученнями від 27.02.2017р. №481 та №482 на загальну суму 20000000 грн.

23.05.2018р. між сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" (первісний кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) №4-ЦГ (т.1, а.с.191-192).

Відповідно до п. 1.1 договору, первісний кредитор оплатно передає (відступає) належне йому право вимоги згідно із договором поставки №27/02-С від 27.02.2017 р. на суму 20000000 грн., укладеним між ТОВ "Торагро Сольюшн" (боржник) і первісним кредитором, а новий кредитор на умовах цього договору приймає право вимоги, що належить первісному кредитору за цим договором.

У пункті 1.2 договору обумовлено, що від третьої особи до відповідача перейшли усі права за зобовязаннями, що виникли з договору поставки, в обсязі та на умовах, що існували на момент укладення договору цесії.

Відповідно до акту приймання-передачі документів від 23.05.2018р. до договору цесії №4-ЦГ від 23.05.2018 р., третя особа передала, а відповідач прийняв договір поставки №27/02-С від 27.02.2017р., платіжне доручення №481 від 27.02.2017р, платіжне доручення №482 від 27.02.2017р, лист директора позивача про зобовязання повернути попередню оплату в сумі 20000000 грн. у звязку з неможливістю виконання зобовязання щодо поставки товару за договором поставки; картку-рахунок №631 за період з 01.02.2017р. по 23.05.2018р.

Листом від 23.05.2018р. третя особа повідомила позивача, як боржника, про відступлення права вимоги за укладеним з ТОВ "Торагро Сольюшин" договором поставки №27/02-С від 27.02.2017р. на суму 20000000 грн. (т.1, а.с.194). Даний лист з копією договору цесії, третьою особою надіслано позивачу 25.06.2018р. листом з описом вкладення через поштове відділення у м.Новоград-Волинський Житомирської області (т.1, а.с.194).

Відповідач надіслав позивачу заяву від 24.05.2018р про припинення зобовязання зарахуванням на суму 17728513,61 грн. В тексті заяви запропоновано позивачу підписати угоду про припинення зобовязань зарахуванням, яку в двох примірниках надіслано додатком до заяви про припинення зобовязань зарахуванням (т.1, а.с. 196). Дану заяву надіслано позивачу 07.07.2018р. листом з описом вкладення через відділення поштового звязку у м.Шепетівка Хмельницької області (т.1,а.с.196).

Позивач надіслав відповідачу заяву про відмову у задоволенні заяви щодо припинення зобовязання зарахуванням від 16.07.2018р. №67-ТАС (т.1, а.с.173-176).

В наявній в матеріалах справи заяві свідка - ОСОБА_2 йдеться про те, що станом на 07.08.2017р., йому як директору ТОВ "Торагро Сольюшин", стало відомо про неможливість вчасного виконання ТОВ "Торагро Сольюшин" зобов'язання з поставки товару за договором поставки №27/02-С від 27.02.2017р, тому на підставі ч. 2 ст. 205 ГК України, ним повідомлено третю особу про повернення їй попередньої плати у строк до 02.10.2017р. (т.2, а.с.16). В заяві зазначено, що повідомлення було складене (надруковане) ним особисто у формі листа у довільній формі та особисто передано представнику СОК "ПНВК". У зв'язку з тим, що на момент складання та передання листа-повідомлення офіси ТОВ "Торагро Сольюшин" та СОК "ПНВК" знаходились в одній будівлі за адресою: м.Шепетівка, пров. Подільський, 20, необхідності у надсиланні листа засобами поштового зв'язку не було.

Предметом даного позову є вимога позивач про стягнення з відповідача 178 244, 35 грн. основного боргу, 59 177,12 грн. пені, 20 779, 36 грн. інфляційних втрат та 4 863, 86 грн. 3% річних у зв'язку із неналежним виконання відповідачем зобов'язань за договором позики №10/06-16/Ц (зворотної фінансової допомоги) від 10.06.2016р. в частині її повернення.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями статей 627, 628 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору позики №10/06-16/Ц (зворотної фінансової допомоги) від 10.06.2016р.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Приписами ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦК України унормовано, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов договору позики №10/06-16/Ц (зворотної фінансової допомоги) від 10.06.2016р., позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти на загальну суму 2 260 911, 42 грн., що підтверджується платіжними дорученнями.

Разом з тим, відповідачем, в порушення умов договору позики №10/06-16/Ц від 10.06.2016р., повернуто позивачу позику лише частково в розмірі 2 082 667, 07 грн., що підтверджується матеріалами справи, тому у відповідача існує перед позивачем заборгованість за даним договором в розмірі 178 244, 35 грн.; в матеріалах справи відсутні докази повернення решти суми позики.

Отже, враховуючи те, що відповідач зобов'язання щодо повернення суми позики належним чином не виконав, чим порушив вимоги ст. ст. 525, 526, 1049 ЦК України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 178 244, 35 грн. заборгованості.

Факт надання позичальнику (відповідачу) позики згідно з договором позики №10/06-16/Ц від 10.06.2016р. та порушення останнім зобов'язання щодо її повернення є доведеними та підтверджуються матеріалами справи.

Щодо доводів скаржника про здійснення відступлення права вимоги між сторонами та зарахування зустрічних однорідних вимог, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно ст. cт. 202, 203 ГК України зобов'язання припиняється, зокрема зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними, тобто вони повинні бути однорідними у розумінні їх матеріального змісту, тобто мати однорідний предмет; 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Отже, зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Разом з тим, ще одною важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.02.2017р. між ТОВ "Торагро Сольюшн" (постачальник/позивач) та сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" (покупець/третя особа) був укладений договір поставки №27/02-С, відповідно до п.п. 1.1, 1.5 якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця пшеницю 3-го класу урожаю 2017 року в кількості 4250 тонн +/- 5% (в подальшому товар) загальною вартістю 2018750 грн. у строк до 01.10.2017р., у визначене п.1.4 цього договору місце поставки.

Пунктом 2.1 договору поставки передбачено, що третя особа зобовязалась здійснити на користь позивача попередню оплату в сумі 20000000 грн. у строк до 01.03.2017р.

На виконання умов договору поставки від 27.02.2017 р. №27/02-С, третя особа перерахувала позивачу попередню оплату, що підтверджується платіжними дорученнями від 27.02.2017р. №481 та №482 на загальну суму 20000000 грн.

В подальшому, між сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" (первісний кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) від 23.05.2018р. №4-ЦГ (т.1, а.с.191-192).

Відповідно до п. 1.1 договору, первісний кредитор оплатно передає (відступає) належне йому право вимоги згідно із договором поставки №27/02-С від 27.02.2017 р. на суму 20000000 грн., який укладений між ТОВ "Торагро Сольюшн" (боржник) і сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" (первісним кредитором), а товариство з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" (новий кредитор) на умовах цього договору приймає право вимоги, що належить первісному кредитору за цим договором.

У пункті 1.2 договору цесії обумовлено, що від третьої особи до відповідача перейшли усі права за зобовязаннями, що виникли з договору поставки, в обсязі та на умовах, що існували на момент укладення договору цесії.

Відповідно до акту приймання-передачі документів від 23.05.2018р. до договору цесії №4-ЦГ від 23.05.2018 р., третя особа передала, а відповідач прийняв договір поставки №27/02-С від 27.02.2017р., платіжне доручення №481 від 27.02.2017р, платіжне доручення №482 від 27.02.2017р, лист директора позивача про зобовязання повернути попередню оплату в сумі 20000000 грн. у звязку з неможливістю виконання зобовязання щодо поставки товару за договором поставки; картку-рахунок №631 за період з 01.02.2017р. по 23.05.2018р.

Отже, беручи до уваги викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що СВК "Перший національний виробничий кооператив" переуступив ТОВ "Цефей Груп" право вимоги по договору поставки, предметом якого є поставка пшениці 3-го класу урожаю 2017 року.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом (аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 12.12.2017р. у справі №911/3906/16).

При цьому, грошові вимоги мають презюмуватися як однорідні у силу однорідності грошей як предмета виконання зобов'язань. Отже, вимога про сплату грошей за загальним правилом може бути однорідною із іншою вимогою лише про сплату грошей. Адже гроші як предмет задоволення майнової вимоги мають ознаку замінності, абсолютної еквівалентності та інші властивості, що дозволяють проводити обмін та інші грошові операції. Вимога про сплату грошей за загальним правилом може бути однорідною лише із іншою вимогою про сплату грошей (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 р. у справі №910/13547/17 .

Як встановлено апеляційним судом, за умовами укладеного між позивачем та відповідачем договору позики №10/06-16/Ц (зворотної фінансової допомоги) від 10.06.2016р позикодавець (позивач) передає у власність позичальнику (відповідачу) грошові кошти та розраховує виключно на повернення таких коштів у повній сумі.

В свою чергу, за договором поставки №27/02-С від 27.02.2017р., покупець (третя особа) розраховує виключно на отримання товару, а повернення попередньої оплати можливе лише як наслідок невиконання зобов'язань постачальником. При цьому, обставини щодо настання обов'язку з повернення такої попередньої оплати також підлягають встановленню.

Отже, враховуючи те, що зобов'язання, які виникни між сторонами на підставі договору поставки №27/02-С від 27.02.2017р. не є однорідними по відношенню до договору позики №10/06-16/Ц (зворотної фінансової допомоги) від 10.06.2016р., суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що в силу ст. 601 ЦК України вони не можуть бути припиненими шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Відтак, клопотання відповідача про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України, у зв'язку з відсутністю предмета спору, правомірно залишено без задоволення судом першої інстанції.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 59 177,12 грн. пені, 20 779, 36 грн. інфляційних втрат та 4 863, 86 грн. 3% річних за період з 13.06.2017р. по 10.05.2018 р., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2. договору позики сторони погодили, що за порушення строків повернення позики позикодавець має право нараховувати позичальнику неустойку в розмірі 0,1% від суми простроченої заборгованості, за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 6.1. договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові.

Згідно п. 4.1. договору строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим договором і закінчується 10.06.2017р.

Позичальник зобов'язаний повністю повернути надану позику не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого п. 4.1. цього договору (п. 5.5. договору).

Беручи до уваги п.п. 4.1., 5.5., 6.1., 7.2. договору позики, суд апеляційної інстанції зазначає, що обрахунок початку строку повернення позики розпочався з моменту її передання позивачем відповідачу та закінчився 10.06.2017р., тому не пізніше наступного робочого дня відповідач зобов'язувався повністю повернути її.

Отже, враховуючи вихідні дні, відповідач повинен був повернути позивачу позику 12.06.2017р. включно, а з 13.06.2017 р. у позивача виникло право здійснювати нарахування пені.

Як встановлено апеляційним судом, позивачем здійснено нарахування пені в розмірі 59177,12 грн. за період з 13.06.2017р. по 10.05.2018р. на суму боргу 178 244, 35 грн. (т.1, а.с. 9).

Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, правомірним є нарахування пені за період з 13.06.2017р. по 13.12.2017р., тобто в межах шести місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, на суму боргу 178 244, 35 грн.

Здійснивши перевірку нарахованої позивачем пені, апеляційний суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за період з 13.06.2017р. по 13.12.2017р. в розмірі 32 796, 96 грн., в решті вимог про стягнення пені слід відмовити, а рішення суду першої інстанції в цій частині слід змінити.

Окрім того, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши заявлені до стягнення з відповідача інфляційні втрати та 3% річних за період з 13.06.2017р по 10.05.2018р. (а.с. 10), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 20779, 36 грн. інфляційних втрат та 4863, 86 грн. 3% річних, тобто в розмірі, заявленому позивачем.

Що стосується витрат за надання правової допомоги у розмірі 10000 грн., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, в якості доказу понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. до матеріалів справи долучено копії наступних документів: копію ордеру серія ЧЦ № 000002722 від 10.05.2018р. адвоката ОСОБА_3, попередній (орієнтований) розрахунок втрат від 15.05.2018р. на суму 10000 грн., копію витягу з Єдиного реєстру адвокатів України, копію ордеру серії РН-435 №0004 від 16.07.2018р. адвоката ОСОБА_4, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії РН №1150, копію договору про надання правової допомоги від 03.01.2018р., укладеного між Адвокатським бюро "Романа Вознюка" та товариством з обмеженою відповідальністю "Торгагро Сольюшн", копію посвідчення №1385 від 25.04.2018р. адвоката ОСОБА_1, копію ордеру серії РН710 №024 від 12.06.2018р. адвоката ОСОБА_1В.(т.1, а.с.59-62, 80-86, 133-134).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Дія Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

За таких обставин судові витрати за участь адвоката у розгляді справи підлягають оплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, а їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Разом з тим, позивачем на підтвердження понесених ним витрат не надано суду актів приймання-передачі наданих послуг, видаткових касових ордерів або платіжних доручень чи інших платіжних документів про оплату позивачем коштів адвокату, ордери та свідоцтва яких містяться в матеріалах справи, тому суд першої інстанції правомірно відмовив в стягненні витрат за надання правової допомоги у розмірі 10000 грн.

Колегія суддів апеляційного суду вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими, а наведені в ній доводи не спростовують висновку суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області від 03.10.2018 р. у справі № 906/397/18 необхідно змінити в частині стягнення з відповідача пені та судового збору, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" залишити без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" на рішення Господарського суду Житомирської області від 03.10.2018 р. у справі № 906/397/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 03.10.2018 р. у справі №906/397/18 змінити в частині стягнення пені та судового збору.

Викласти резолютивну частину рішення суду в наступній редакції:

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" (11772, Житомирська обл., Новоград-Волинський р-н., с. Броники, вул. Весела, буд. 7, код 37529380) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн" (30400, Хмельницька обл., м. Шепетівка, пров. Подільський, буд. 20, код 39022147) 178 244, 35 грн. основного боргу, 32796, 96 грн. пені, 4863, 86 грн. 3% річних, 20779, 36 грн. інфляційних втрат, 3550, 27 грн. судового збору. В решті позову відмовити.

3. Місцевому господарському суду видати судові накази.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

5. Справу повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складено 30 січня 2019 року

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.