СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2019 р. Справа № 922/2446/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Склярук О.І., суддя Дучал Н.М. , суддя Хачатрян В.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу позивача за відповідача за вх. №1263 Х/11 на рішення господарського суду Харківської області від 31.10.2018 (повний текст складено 05.11.2018р., суддя Хотенець П.В.) у справі № 922/2446/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «САНТАЛ 2016», м. Одеса,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Титан», м. Мерефа Харківської області,

про стягнення 170 217, 40 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 31.10.2018 по справі №922/2446/18 задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «САНТАЛ 2016» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Титан» про стягнення 170 217, 40 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "САНТАЛ 2016" 97 295, 47 грн. основного боргу, 5 102, 01 грн. 3% річних, 49 466, 09 грн. пені, 18 353, 83 грн. інфляційних нарахувань.

Не погодившись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Титан» звернулося зі скаргою до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи та невірно застосувавши норми матеріального та процесуального права дійшов висновку щодо задоволення позову.

04.12.2018 Східним апеляційним господарським судом зареєстровано апеляційну скаргу відповідача на вказане рішення Господарського суду Харківської області.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2018 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Склярук О.І. (суддя доповідач), суддя Хачатрян В.С., суддя Дучал Н.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 справа №922/2446/18 прийнята до апеляційного провадження та у відповідності до приписів ч.10 ст.270 ГПК України, призначена до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

27.12.2018 до канцелярії Східного апеляційного господарського суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «САНТАЛ 2016» на апеляційну скаргу відповідача. У відзиві позивач вказує на те, що апелянтом не було зазначено нічого нового, що не було б досліджено судом першої інстанції.

Крім того, на думку позивача апеляційна скарга базується лише на формальних, алогічних та безґрунтовних доводах відповідача.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 270 ГПК України встановлює, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 Господарського процесуального кодексу України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 грудня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Ойл" (цедентом) та Товариством з обмеженою відповідальністю "САНТАЛ 2016" (позивачем, цесіонарієм) було укладено договір відступлення права вимоги.

Умовами договору передбачено, що цедент відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває права вимоги, належне цедентові, і стає кредитором відповідно до договору № ОЙЛ-000039 від 28 квітня 2014 року, укладеного між цедентом та Товариством з обмеженою відповідальністю "Титан" (відповідачем).

Сума боргу, що відступилось цесіонарієві складає 97 295, 47 грн.

Між тим 01 грудня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Ойл" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Титан" уклали угоду про розірвання договору поставки № ОЙЛ-000039 від 28 квітня 2014 року.

Відповідно до п. 3 угоди, Товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Ойл" має право відступити Товариству з обмеженою відповідальністю "САНТАЛ 2016" право вимоги щодо сплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Титан" боргу за договором поставки № ОЙЛ-000039 від 28 квітня 2014 року у розмірі 97295,47 грн.

Вказаний факт укладення відповідної угоди Товариством з обмеженою відповідальністю "Титан" підтверджує те, що відповідач не заперечував проти зміни кредитора.

На виконання умов п. 2.2. договору відступлення права вимоги, Товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Ойл" надіслало директору Товариству з обмеженою відповідальністю "Титан" повідомлення про заміну кредитора у зобов'язаннях (від 01 грудня 2016 року вихідний № 2/ойл-39).

Актом звірки взаєморозрахунків між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Ойл" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Титан" підтверджується існування заборгованості з боку відповідача, відповідно до якого станом на 30 листопада 2016 року вказана заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан" складає 97 295, 47 грн.

Пунктом 3.1. договору, право вимоги цесіонарія до боржника виникає з моменту підписання сторонами цього договору.

Згідно пункту 9 договору строк договору визначається часом, достатнім для належного виконання умов договору стронами.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 30 серпня 2018 року заборгованість відповідачем не погашено.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що оскаржуване рішення у справі відповідає в повній мірі вимогам законодавства з огляду на таке.

Відповідно до приписів ст. 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтями 173 Господарського кодексу України та 509 Цивільного кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

Згідно частини 7 статті 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частини 1 статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач заборгованість не сплатив та не надав господарському суду будь-яких доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Отже, враховуючи зазначені фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, апеляційний суд погоджується з висновком господарського суду щодо визнання відповідача таким, що прострочив виконання свого зобов'язання за договором відступлення права вимоги на суму 97 295, 47 грн., а відтак задоволення судом першої інстанції позовних вимог в цій частині визнається законним та обґрунтованим.

Крім того Товариством з обмеженою відповідальністю «САНТАЛ 2016» у позовній заяві окрім суми основного боргу, також було заявлено стягнення 3% річних у розмірі 5 102, 01 грн., пеню у сумі 49 466, 09 грн. та інфляційні збитки у розмірі 18 353, 83 грн.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), як учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювань, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Пунктом 6 статті 231 Господарського кодексу України, передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення оржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Враховуючи суму та строк прострочення сплати основного боргу Товариством з обмеженою відповідальністю "Титан" перед позивачем за договором та перевіривши розрахунок заявника, апеляційний суд погоджується із господарським судом та вважає що стягнення пені за неналежне виконання відповідачем умов договору у сумі заявлених 49 466, 09 грн. підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 5102,01 грн. та інфляційні збитки в розмірі 18353,83 грн., апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак як вірно дослідив суд першої інстанції, аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Перевіривши розрахунок позивача, період нарахування останнім вказаної суми 3% річних та інфляційних втрат, судова колегія дійшла висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, а отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 5102,01 грн. та інфляційних нарахувань в розмірі 18353,83 грн. задоволені судом першої інстанції у відповідності до норм чинного законодавства.

Що стосується тверджень апелянта стосовно порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а також посилання на те, що судом не були забезпечені передбачені ст. 42 ГПК України права сторони відповідача брати участь у судовому засіданні, колегія суддів зазначає наступне.

Приписами ст. 42 ГПК України учасники справи зокрема мають право брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. Крім того, вказаною статею учасникі справи зобов'язуються зявлятися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач був обізнаний стосовно подання позову щодо стягнення заборгованості відносно нього та належно повідомлений судом першої інстанції про відкриття позвоного провадження у справі № 922/2446/18.

Крім того господарським судом Харківської області не визнавалась обов'язковим явка представників сторін у справі.

Враховуючи наведене колегія суддів відхиляє посилання апелянта стосовно порушення судом першої інстанції під час розгляду справи норм процесуального права через безпідставність вказаних тверджень.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що твердження позивача, викладені в апеляційній скарзі ґрунтуються на припущеннях, не доведених належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції в повній мірі з'ясовані та вірно оцінені обставини у справі і ухвалене ним рішення є законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Відповідно до приписів ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

За приписами ст.129 ГПК України судові витрати покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «САНТАЛ 2016», м. Одеса, на рішення господарського суду Харківської області від 31.10.2018 у справі № 922/2446/18 залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду Харківської області від 31.10.2018 у справі №922/2446/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано у день проголошення.

Головуючий суддя О.І. Склярук

Суддя Н.М. Дучал

Суддя В.С. Хачатрян