ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2019 року м.Дніпро Справа № 904/3782/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. ( доповідач ),

суддів: Кузнецової І. Л., Широбокової Л.П.

секретар судового засідання Пінчук Є.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.11.2018 р.

( суддя Петренко І.В, м. Дніпро, повний текст рішення складено 14.11.2018 р.)

у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця"

Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля"

про стягнення плати за користування вагонами в сумі 27 941,40 грн. та збору за зберігання вантажу в сумі 6 502,92 грн., з урахуванням заяви про зміну предмета позову,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.11.2018 р. позовні вимоги задоволено частково - стягнуто з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" 27 941,40 грн. плати за користування вагонами; 2 136,48 грн. збору за зберігання вантажу; 1 538,58 грн. судового збору. В решті позовних вимог, а саме в частині стягнення 4 366,44 грн. збору за зберігання вантажу - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Павлоградвугілля" подало апеляційну скаргу про скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.11.2018 р. у справі № 904/3782/18 та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" не згодний з ухваленим рішенням, вважає його прийнятим при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник посилається на те, що відсутність повідомлень вантажовласника виключає наявність вини Відповідача у затримці вагонів на шляху прямування, а тому стягнення з нього плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу є безпідставним на неправомірним.

Водночас, на думку Скаржника, суд невірно застосував положення ст. 119 Статуту залізниць України. ПрАТ «ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ» не користувалось порожніми вагонами, що були затримані на шляху слідування, оскільки не можливо вилучити корисні властивості транспортного засобу, якого основною корисною властивістю є перевезення вантажу, якщо такий транспортний засіб був порожній. Отже, вагони були порожніми, вони не знаходились в очікуванні під вивантаженням чи перевантаження.

При цьому Скаржник зазначає, що затримані спірні порожні вагони у підходах до станції призначення не знаходились в очікуванні під вантажні операції. Порожні вагони в очікуванні перед подачею під вантажні операції вантажовласнику можуть знаходитись тільки на станції призначення, чого не було.

Скаржник наголошує на неправильному застосуванні судом пунктів 9, 10, 12 Правил користування вагонами і контейнерами, а також п. 8 Правил зберігання вантажу. Не врахована вина Позивача у затриманні вагонів на підходах до станції примикання. Між скупченням вагонів на станції призначення та спірними вагонами, які затримані на шляху прямування, не має причинно-наслідкового зв’язку.

Скаржник вважає, що не ефективне керування залізницею рухом власних вагонів й спричинило їх затримку на шляху слідування. ПрАТ «ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ» не володіло та не користувалось спірними вагонами у спірний період часу, коли вагони були затримані на шляху прямування.

Скаржник зазначає, що суд неправомірно вирішив стягнути одночасно плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажу.

У відзиві на апеляційну скаргу, Позивач не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі, вважає їх безпідставними, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Зокрема, Відповідач безпідставно посилається в апеляційній скарзі на відсутність письмових повідомлень вантажовласника про неможливість прийняти на під’їзну колію порожні вагони, яке грунтується на приписах розпорядження ДП «Придніпровська залізниця» від 03.06.2013 р. за № 28, оскільки вказане розпорядження не було нормативно-правовим актом, та мало лише інформаційний характер та виключно для внутрішнього використання працівниками залізниці. Враховуючи той факт, що на сьогоднішній час вищевказане розпорядження суперечить Правилам перевезень вантажів, тому Позивач вважає, що воно не може бути належним доказом по справі.

Посилання Відповідача на неправильне застосування ст. 119 Статуту залізниць України, спростовується постановою Верховного Суду у складі суддів об’єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.06.2018 р. по справі № 904/7360/17, де зазначено, що порожні власні вагони, які перевозяться залізницею за перевізними документами зі сплатою перевізної плати, мають статус «вантажу», який залізниця зобов’язана доставити на станцію призначення у цілості та збереженості і видати його одержувачу, зазначеному в накладній.

Позивач вважає безпідставним посилання Відповідача на те, що Залізниця має всі можливості керувати рухом власних вагонів, та у разі потреби, направляти під інші операції, оскільки Залізниця не їх власником і для неї власні вантажні вагони є вантажем ( відповідно до накладної, яка є договором на перевезення вантажу ) , який вона повинна видати одержувачу.

Позивач також, зазначає, що Залізниця не подає під навантаження власні вантажні вагони, а виступає лише перевізником даних вагонів, як вантажу, тому доводи Відповідача в даному випадку є безпідставними та необгрунтованими. Всі здані до відправлення вагони, Залізниця відправляла в межах часу встановленого технологічним процесом роботи вантажної станції Миколаївка-Донецька, а отже посилання Відповідача на те, що Залізниця не відправляла сформовані маршрути, не відповідає дійсності.

Позивач посилається на те, що нормами чинного законодавства передбачено стягнення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажів, як за вагони з вантажем, так і за порожні власні вагони, тому посилання Відповідача в даному випадку є безпідставними.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.12.2018 р. відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля". Розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 24.01.2019 р.

Відповідач не скористався своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечив явку представника, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Беручи до уваги, що неявка вказаного учасника провадження у справі, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника Відповідача.

Відповідно ст. 269 ГПК України, переглядаючи в апеляційному порядку судові рішення, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об’єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов’язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції саме в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні 24.01.2019 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Позивача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в лютому 2018 року за накладними Позивачем прийняті до перевезення порожні власні вагони на адресу Одержувача – ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля". Відповідно до зазначених накладних станцією призначення є станція Миколаївка-Донецька.

На шляху прямування вказані вагони були затримані згідно з наказами № 307 від 19.02.2018 р. (а. с. 45 ), № 318 від 20.02.2018 р. ( а. с. 43 ), № 333 від 21.02.2018 р. ( а. с. 47 ), № 351 від 21.02.2018 р. ( а. с. 48 ), у зв'язку з неприйняттям вантажу одержувачем - Відповідачем на свою під'їзну колію та зайнятістю колій станції призначення Миколаївка-Донецька.

За цим фактом станціями затримки Ігрень, Синельникове-2, Чаплине складено акти про затримку вагонів форми ГУ-23а ( а. с. 50-57 ), повідомлення про затримку вагонів ( а. с. 39-42), акти загальної форми ГУ-23 ( а. с. 58-75 ). Станцією призначення Миколаївка-Донецька вчасно повідомлено представників Відповідача про затримку спірних вагонів, про що свідчать підписи відповідальних працівників Відповідача на повідомленнях ( а. с. 39-42 ).

Відповідно до Тарифного керівництва № 1, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 317 від 26.03.2009 р., розрахована плата за користування спірними вагонами за відомостями форми ГУ-46 № № 21029208, 23029226, 23029227, 23029228, 23029230, 23029233, 23029236, 23029237, 23029241, 23029243, 24029250, 24029251, 24029252, 24029253, 24029258, 25029260, 26029266, 27029282, 22029216, 22029275, 22029276, 22029277, 22029278, 11039356 ( а. с. 12-35 ) на суму 27 941,40 грн. (з ПДВ) і збір за зберігання вантажу по накопичувальним карткам ф. ФДУ-92 № № 21029009, 21029010, 23029011 ( а. с. 36-38 ) на суму 6 502,92 грн. ( з ПДВ ).

В основу оскаржуваного рішення покладено висновки місцевого господарського суду що Позивач правомірно нарахував Відповідачу плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажу, оскільки затримка вагонів на станції підходу до станції призначення Миколаївка-Донецька відбулась через неможливість приймання їх станцією призначення з причин скупчення на ній вагонів, що прибули на адресу Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля", і несвоєчасним вивільненням колій від вантажу. Перевіривши розрахунки, господарський суд встановив, що розрахунок плати за користування вагонами здійснено правильно, суму збору за зберігання вантажу господарський суд визнав правильною у розмірі 2 136,48 грн. (з ПДВ).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень відповідно до ст. 908 ЦК України, ст. 307 ГК України, встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Положеннями абз. 1 ст. 42 Статуту залізниця зобов’язана повідомити одержувача про вантажі, які прибули на його адресу в день прибуття вантажу або до 12-ої години наступного дня.

Ст. 46 Статуту передбачено, що одержувач зобов’язаний прийняти і вивезти зі станції вантаж, що надійшов на його адресу; терміни вивезення і порядок зберігання вантажів установлюються Правилами; вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби; цей термін обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу (контейнера) засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача; за зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Також, ст. 71 Статуту визначено, що взаємовідносини залізниці з підприємством, порядок і умови експлуатації залізничних під’їзних колій визначаються договором. Порядок подачі і забирання вагонів і контейнерів на залізничній під’їзній колії встановлюється договором на експлуатацію залізничної колії (договором на подачу та забирання вагонів).

Згідно ч. ч. 1, 2 та 7-9 ст. 119 Статуту за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під’їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами – суб’єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під’їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків, зазначених розмірів плати. Порядок розрахунків та перелік операцій з вагонами (контейнерами), за час виконання яких не стягується плата, встановлюється Правилами. У розрахунках затримка до 30 хвилин не враховується, затримка 30 хвилин і більше враховується як повна година.

П. 6.4. Правил реєстрації та експлуатації власних вантажних вагонів встановлено, що порожні власні вагони перевозяться за перевізними документами, в яких у графі "найменування вантажу" вказується: "Власник вагона (найменування власника). Направляється до пункту навантаження (у ремонт тощо) ". Порядок та розмір нарахування плати за перевезення власних приватних порожніх вагонів встановлений у пункті 17 розділу 1 Тарифного керівництва №1. Отже, порожні приватні власні вагони, які перевозяться залізницею за повними перевізними документами зі сплатою провізної плати, мають статус "вантажу", які залізниця зобов’язана доставити на станцію призначення у цілості та збереженості і видати їх одержувачу, зазначеному в накладній, а одержувач має щодо залізниці права та обов’язки, передбачені Статутом, зокрема, обов’язок отримати їх від залізниці, а у разі несвоєчасного приймання вагонів від залізниці - сплатити плату за користування вагонами, які знаходяться на коліях залізниці чи на станціях підходу, та збір за зберігання у розмірах, встановлених Тарифним керівництвом №1, а також інші права та обов’язки, які має одержувач відносно вантажу, що прибув на його адресу.

Збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо) ( п. 8 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 р. ).

Відповідно до абз. 3 п. 2.6. Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 р., усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і вантажовласника. Один примірник накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу надаються вантажовласнику.

За приписами п. 3 розділу ІІ Правил користування облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46, Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, які складаються на підставі Пам’яток про подавання/забирання вагонів ф.ГУ-45, Актів про затримку вагонів ф.ГУ-23а, Актів загальної ф.ГУ-23.

П. 4 розділу ІІ Правил користування передбачено, що відомості плати за користування вагонами (контейнерами) мають підписуватися працівником станції і вантажовласника щоденно або в періоди пред’явлення їх станцією до розрахункового підрозділу, що встановлюються начальником залізниці. У разі непогодження даних, зазначених у відомості, представник вантажовласника зобов’язаний підписати відомість із зауваженнями.

Відповідно до п. 6 розділу ІІІ Правил користування час користування обчислюється окремо для кожного вагона і контейнера за його номером. Усі завантажені вагони, а також порожні вагони, які належать підприємствам, організаціям, портам, установам і громадянам, та орендовані ними, що знаходяться на станціях і на підходах до них в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, які залежать від вантажовласника, є такими, що перебувають у користуванні вантажовласника.

За приписами п. 8 розділу ІІІ Правил користування у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

Згідно з п. 9 розділу ІІІ Правил користування вагонами і контейнерами про затримку вагонів і контейнерів з вини вантажовласника на підходах до станції призначення залізниця видає наказ. Наказ підписується посадовою особою, визначеною начальником залізниці.

Облік затриманих на підходах вагонів здійснюється станцією, на якій вони простоюють, на підставі акта про затримку вагонів, що складається станцією. Усі дані, вказані в цьому акті, передаються станцією у " Повідомленні про затримку вагонів" до інформаційно-обчислювального центру залізниці та на станцію призначення.

П. 10 розділу ІІІ Правил користування встановлено, що акт про затримку вагонів складається у трьох екземплярах - один залишається на станції затримки і два додаються до перевізних документів. Станція призначення інформує вантажовласника про затримку вагонів з його вини, передаючи йому копію Повідомлення про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання (телефонограмою, телеграфом, поштовим зв’язком, через посильних, факсом або іншим способом, установленим начальником станції за погодженням з вантажовласником).

Відповідно до п.12 розділу ІІІ Правил користування загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. Час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година. Причини, які є підставою для нарахування плати за користування вагонами в разі затримки їх на підходах до припортових станцій призначення, зазначаються в актах про затримку вагонів.

Згідно п. 3 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, акти загальної форми складаються (окрім іншого), як у випадку затримки вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вивантаження (перевантаження) з причин, що залежать від одержувача, власника залізничної під’їзної колії, порту, підприємства, так і в інших випадках для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, якщо при цьому не потрібне складання комерційного акта.

Слід зауважити, що в матеріалах справи маються акти загальної форми ( які підписані працівниками залізниці та представниками ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» ), що складені у відповідності до п. 3 Правил складання актів та п.8 Правил користування вагонами та контейнерами та підтверджують саме факт затримки вагонів на коліях станції Миколаївка-Донецька через відмову вантажовласника у прийомі вагонів на під'їзну колію, тому доводи відповідача в даному випадку є необгрунтовними та безпідставними.

Також, в матеріалах справи маються копії Повідомлень про затримку вагонів з відміткою про їх отримання представниками ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» ( підписом представника, датою та часом отримання ) , тому посилання Відповідача є безпідставними. Складання будь яких інших повідомлень ( на які посилається Відповідач ) не передбачено чинним законодавством.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на роз’яснення Пленуму ВГСУ України від 29.05.2002 р. № 04-5/601 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею», в якому надано пояснення стосовно порядку застосування ст. 119 Статуту залізниць України.

Як слушно, зауважив Позивач, надані пояснення стосуються лише вагонів, що належать залізниці і відсутні пояснення в частині користування власними вантажними вагонами. Лише у 2004 р. наказом Міністерства транспорту та зв’язку України від 28.09.2004 р. № 856 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.10.2004 р. за № 1316/9915) були затвердженні Правила реєстрації та експлуатації власних вантажних вагонів, якими було визначено поняття «власний вантажний вагон».

Вищезазначена позиція Позивача підтверджується постановою Верховного Суду у складі суддів об’єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.06.2018 р. по справі № 904/7360/17, де зазначено, що порожні власні вагони, які перевозяться залізницею за перевізними документами зі сплатою перевізної плати, мають статус «вантажу», який залізниця зобов’язана доставити на станцію призначення у цілості та збереженості і видати його одержувачу, зазначеному в накладній.

В силу ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов’язання.

П. 5.4 Правил експлуатації власних вантажних вагонів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури від 29.01.2015 р. № 17 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції 14.02.2015 р. за 168/26613 встановлено, що перевезення власних вантажних вагонів у завантаженому і порожньому стані в усіх випадках (передислокація, ремонт тощо) оформляється перевізним документом (накладною) в електронному (із накладенням електронного цифрового підпису) або паперовому вигляді згідно з Правилами оформлення перевізних документів.

Відповідно до вимог п. 1.5 Правил оформлення перевізних документів встановлено: перевезення власних (орендованих) локомотивів і вагонів у завантаженому та порожньому стані оформлюються перевізними документами, в яких у графі 20 "Найменування вантажу" відправником зазначається: для локомотивів і завантажених вагонів - "Власний (орендований) вагон (локомотив). Власник (орендар) (найменування власника, державної вагонної компанії, оператора, орендаря)"; для порожніх вагонів - "Порожній власний (орендований) вагон. З-під... (найменування вантажу). Власник (орендар) (найменування власника, вагонної компанії або орендаря). Направляється до пункту навантаження (в ремонт тощо)”.

Порожні власні вагони, які перевозяться залізницею за повними перевізними документами зі сплатою провізної плати, мають статус «вантажу», який залізниця зобов’язана доставити на станцію призначення у цілості та збереженості і видати його одержувачу, зазначеному в накладній. До того ж, п. 5.2 Правил експлуатації власних вантажних вагонів передбачає, що місячне планування перевезень вантажів у власних вагонах здійснюється відправником за окремим замовленням та за погодженням з власником вагонів. Залізниця затверджує плани перевезень у власних вагонах, які попередньо погоджені відправником із власником вагонів. Таким чином, забезпечення вантажовідправників власними вагонами здійснює власник вагонів на підставі укладених ним з вантажовідправником договорів без участі залізниці.

Отже, як вірно зазначив Позивач, Відповідач мав можливість укласти з власником спірних вагонів відповідні додаткові угоди до договору та зменшити кількість вагонів, що йшли на його адресу. Також, відповідно актів загальної форми складеними станцією Миколаївка-Донецька Придніпровської залізниці, що маються в матеріалах справи, затримка вагонів на шляху слідування виникла саме з вини Відповідача, так як ним своєчасно не були забрані вагони, що вже надійшли на станцію призначення.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права ( ч. 7 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" ).

При розгляді цієї справи судом врахований правовий висновок, зазначений в постанові Верховного суду у складі суддів об’єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі № 904/7360/17, щодо законності одночасного стягнення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, оскільки вони є різними видами платежів, порядок визначення та нарахування яких регулюється різними нормативними актами, а саме Правилами перевезення вантажів залізничним транспортом України, Правилами зберігання вантажів.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція, ратифікована Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР ). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

Водночас колегія суддів погоджується з аргументами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу, що ґрунтуються на встановлених місцевим господарським судом обставинах справи та відповідають нормам процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.11.2018 р. у справі № 904/3782/18 залишити без змін.

Витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги віднести на Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Павлоградвугілля".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню у зв’язку із малозначною справою, крім випадків передбачених ч. 2 п. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 28.01.2019 р.

Головуючий суддя                                                                                І.М. Кощеєв

Суддя                                                                                                     І.Л. Кузнецова

Суддя                                                                                  Л. П. Широбокова