ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2019 р. Справа№ 910/10550/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Телесистеми України»

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 12.10.2018 (суддя Привалов А.І.)

за заявою Акціонерного товариства «Банк «Січ»

про забезпечення позову

у справі № 910/10550/18

за позовом Акціонерного товариства «Банк «Січ» (далі - АТ «Банк «Січ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю

«Телесистеми України» (далі - ТОВ «Телесистеми України»)

про стягнення 11 206 411, 89 грн

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2018 у справі № 910/10550/18 заяву АТ «Банк «Січ» задоволено частково.

Вжито заходів забезпечення позову в межах ціни позову 11 206 411, 89 грн шляхом:

- накладення арешту на рухоме майно, належне ТОВ «Телесистеми України» та передане в заставу АТ «Банк «Січ» за Договором застави обладнання № 342/17 від 15.08.2017 року згідно з Додатками до Договору № 1 та № 2;

- накладення арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті ТОВ «Телесистеми України» та знаходяться на рахунках:

- р/р 7317 в АКБ «Індустріалбанк», МФО 313849;

- р/р 144 в ПАТ «КБ «Глобус», МФО 380526;

- р/р 0001 в АТ «Таскомбанк», МФО 339500;

- р/р 1853, 5941 в Печерській філії АТ «КБ «Приватбанк», м. Київ, МФО 300346;

- 4901 в ПАТ «Альфа-Банк» у м. Києві, МФО 300346;

- 9201 в АТ «Укрбудінвестбанк», МФО 380377;

на рахунках в інших банківських та фінансових установах, в тому числі які будуть виявлені державним або приватним виконавцем при виконанні ухвали.

Не погоджуючись із згаданою ухвалою, ТОВ «Телесистеми України» оскаржило її в апеляційному порядку, просило скасувати в частині задоволення заяви позивача про забезпечення позову, в іншій частині залишити без змін. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що позивачем не надано суду жодних доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування відповідних заходів забезпечення позову. На переконання апелянта, в оскаржуваній ухвалі відсутні посилання на конкретні судові рішення, що набрали законної сили, і які ніби-то підтверджують тяжкий фінансовий стан відповідача, який ще й значно погіршується та може утруднити виконання рішення суду у даній справі, а також конкретні документальні докази, що свідчать про скорочення надходжень грошових кошті на рахунки відповідача, відкриті в АТ «Банк «Січ». Крім цього, на думку апелянта, обрані заходи забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, в свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості. За твердженнями скаржника, накладення арешту на всі рахунки відповідача унеможливлює для нього здійснення господарської діяльності. Протиправними, за свідченнями апелянта, є дії позивача, безпідставними звинувачення відповідача та його керівника в недобросовісній поведінці тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін. Зокрема, зазначав, що у господарського суду було достатньо доказів, як на підтвердження тяжкого фінансового стану відповідача, так і на можливе ухилення його від виконання своїх зобов'язань за кредитним договором. Позивач вважав безпідставними посилання апелянта на те, що арешт всіх рахунків ТОВ «Телесистеми України» унеможливив здійснення господарської діяльності, а вжиті судом заходи забезпечення позову в цій частині як незаконні не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання. Крім цього, позивач стверджував, що забезпечивши позов шляхом накладення арешту на заставне майно, у разі допущення відповідачем його незаконного відчуження чи розкрадання, позивач матиме можливість притягнути відповідача до відповідальності тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 29.01.2018 з'явилися представники сторін, представник відповідача в судовому засіданні підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржувану ухвалу скасувати в частині задоволення заяви позивача про забезпечення позову, в іншій частині залишити без змін. Крім цього, апелянт зазначав про можливість скасування оскаржуваної ухвали лише в частині накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на його рахунках.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення та заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, АТ «Банк «Січ» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «Телесистеми України» про стягнення 11 206 411,89 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Кредитним договором № 104/13 про надання кредиту на умовах кредитної лінії від 12.08.2013, відтак просило стягнути з відповідача заборгованість по сплаті пені в розмірі 11 191 211,89 грн та збитки в розмірі 15 200,00 грн.

11.10.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, належне ТОВ «Телесистеми України» (в тому числі на рухоме майно, передане в заставу на підставі Договору застави обладнання № 342/17 від 15.08.2017), а також на рахунки, відкриті ТОВ «Телесистеми України» в банківських установах. Крім цього, позивач просив тимчасово обмежити керівника та кінцевого бенефіціарного власника ТОВ «Телесистеми України» - ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України. Згадана заява мотивована існуванням реальної загрози ускладнення виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову.

За приписами ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положеннями ч. 1 ст. 137 ГПК України визначено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об'єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

З аналізу згаданих положень закону видно, що заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. Проте особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу забезпечення позову є обов'язковим.

В ході вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника про необхідність вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника про забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім цього, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року в справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Поняття «ефективний засіб», за висновками Європейського суду з прав людини (рішення від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії»), передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

В ході вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При цьому, в силу положень ч. 1 ст. 74 ГПК України обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, що мають значення для справи.

Належними згідно ст. 76 ГПК України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивач зазначив, що з відкритих джерел йому стало відомо про значу кількість судових рішень, прийнятих не на користь відповідача, та досить значну кількість відкритих і не завершених виконавчих проваджень, кількість яких постійно збільшується, що підтверджує труднощі з примусового виконання рішень про стягнення коштів з відповідача за позовами третіх осіб. Відтак, у позивача в подальшому також можуть виникнути труднощі - неможливості примусового виконання рішення суду із стягнення коштів. Вказані обставини, на думку позивача, беззаперечно свідчать про тяжкий фінансовий стан відповідача, який ще до того останнім часом значно погіршився, що утруднить чи взагалі зробить неможливим виконання судового рішення у даній справі про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в заявленому розмірі.

Разом з цим, у порівнянні з минулими періодами, за останній рік відповідач значно скоротив надходження грошових коштів на рахунки, відкриті в AT «Банк «Січ». З постанов державних/приватних виконавців про арешт коштів відповідача, що надійшли до банку на виконання, позивачу стало відомо про наявність відкритих відповідачу рахунків в інших банківських установах.

Відкриваючи рахунки в інших банківських установах, усвідомлюючи свої дії, відповідач, на думку позивача, намагався приховати від банку реальні надходження грошових коштів (виручки) від здійснення ним свої господарської діяльності та уникнути договірного списання грошових коштів з його рахунків, відкритих в AT «Банк «Січ» в рахунок погашення боргу за Кредитним договором № 104/13 про надання кредиту на умовах кредитної лінії від 12.08.2013, на якому ґрунтуються заявлені у позовній заяві вимоги.

Крім цього, позивач вказував, що основним видом діяльності відповідача є надання телекомунікаційних послуг, зокрема: доступ до мережі інтернет, послуги кабельного та інтернет телебачення, телефонії, та інші послуги. Такі послуги мають досить широкий попит серед споживачів (юридичних та фізичних осіб), що, в свою чергу, дає підстави вважати, що відповідач продовжує надавати споживачам телекомунікаційні послуги, а тому за укладеними договорами систематично (щомісячно) отримує оплату. За даними позивача, станом на серпень 2018 середня кількість щомісячних послуг, що надавались Відповідачем, становила близько 30 000 (тридцяти тисяч) послуг (облік та підрахунок об'єму послуг здійснюється відповідачем не за кількістю абонентів/споживачів послуг, а саме за кількістю послуг, оскільки, один споживач в більшості випадків користується декількома видами послуг - фізичні особи послугами інтернет та телебачення, а юридичні особи - інтернет та телефонії.

Враховуючи, що за даними порталу Судової влади та Державного реєстру судових рішень позовів відповідача до споживачів його послуг практично немає, має місце належна оплата послуг споживачами на користь відповідача. Втім, відповідач не надсилав отриману ним виручку/дохід від здійснення господарської діяльності на виконання грошових зобов'язань за Кредитним договором перед позивачем.

Наявність невиконаного грошового зобов'язання за Кредитним договором перед позивачем, не завадило відповідачу придбати позашляховика преміум класу, марки MERCEDES-BENZ моделі GLS, мінімальною вартістю понад два мільйони гривень, що підтверджується відповідними документами, доданими до заяви.

Позивач також стверджував, що після вжиття ним заходів звернення стягнення на предмет іпотеки - приміщення офісу відповідача, за рахунок якого було погашено частину заборгованості за Кредитним договором, починаючи з середини серпня 2018 відповідач майже припинив здійснення своєї господарської діяльності, доказом чого були численні скарги споживачів щодо неналежної якості послуг відповідача (постійні збої в наданні послуг, а в деяких випадках і повне припинення надання телекомунікаційних послуг), при цьому споживачами послуги оплачені в повному обсязі та, як правило, наперед (авансом).

Оскільки розмір надходження коштів від діяльності відповідача прямо залежить від безпосередньо належного надання ним послуг та від кількості абонентів/споживачів, враховуючи незадовільний стан господарської діяльності відповідача та постійне його погіршення, існує реальна загроза невиконання рішення суду про стягнення коштів з відповідача на користь позивача у разі задоволення позову й єдиною можливістю стягнення коштів залишається звернення стягнення на належне відповідачу рухоме та нерухоме майно.

За відсутності обмежень в розпорядженні майном, відповідач може вільно ним розпоряджатись, в тому числі й відчужити його до моменту винесення судом рішення у даній справі. Враховуючи численні факти недобросовісної поведінки відповідача та його керівника, така загроза є цілком реальною, а тому рішення суду про стягнення коштів з відповідача фактично залишиться «декларативним», оскільки реально виконати рішення суду та стягнути з відповідача кошти, в тому числі за рахунок звернення стягнення на майно, в майбутньому виявиться неможливим - за відсутністю у відповідача майна.

Крім цього, за твердженнями позивача, для забезпечення виконання зобов'язань відповідача за Кредитним договором, в тому числі було укладено договір поруки з кінцевим бенефіціарним власником та одночасно керівником відповідача - ОСОБА_2, який за згаданим договором зобов'язався солідарно відповідати за виконання зобов'язань відповідача за Кредитним договором. ОСОБА_2 по теперішнього часу є кінцевим бенефіціарним власником та керівником відповідача.

Позивач неодноразово надсилав відповідачу та поручителю (ОСОБА_2.) вимоги про усунення порушення зобов'язань за Кредитним договором, які були отримані як відповідачем, так і поручителем (відповідні підтвердження містяться і матеріалах справи), однак всі вони були залишені поза увагою та без виконання.

Будучи одноосібно керівником та кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «Телесистеми України», ОСОБА_2, не вживав заходів, спрямованих на погашення кредиту, й уникав будь-яких переговорів з Банком на предмет його погашення.

Наведене вказує на те, що відповідач та ОСОБА_2 недобросовісно ставляться до виконання взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором та Договором поруки, зокрема не здійснюють погашення простроченої заборгованості та жодним чином не реагують на вимоги позивача з приводу цього.

Крім цього, ОСОБА_2 навмисно будь-яким способом намагається зашкодити Банку у стягненні заборгованості, в тому числі й за рахунок переданого в заставу (іпотеку) майна, шляхом звернення на нього стягнення.

Як стало відомо позивачу з порталу Судової влади, дружиною ОСОБА_2 подано до суду позов про розподіл спільного майна подружжя, вони перебувають в зареєстрованому шлюбі й питання про розлучення ними не піднімається, нею також подано позов про визнання недійсним іпотечного застереження на іпотечному договорі, укладеному за її згоди, між ОСОБА_2 та позивачем. ОСОБА_2, в свою чергу, подано скаргу до Міністерства юстиції України на рішення державного реєстратора про реєстрацію за АТ «Бакн «Січ» права власності на предмет іпотеки в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, у вищезгаданих справах представником ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є одна і та ж особа - ОСОБА_5, що свідчить про штучність та надуманість цих позовів у справах, і вони не мають на меті настання реальних юридичних наслідків, крім здійснення перешкод позивачу у стягненні ним заборгованості за Кредитним договором.

Такими діями ОСОБА_2, як посадової особи (керівника) ТОВ «Телесистеми України», та фізичної особи-поручителя нанесено банку значних матеріальних збитків (зважаючи на суму заборгованості за Кредитним договором), що ставить під загрозу належне виконання позивачем своїх зобов'язань перед контрагентами, в першу чергу, вкладниками позивача.

Крім цього, 15.08.2017 між позивачем та відповідачем укладено Договір застави обладнання № 342/17, за умовами якого відповідач передав в заставу позивачу майно, належне йому на праві власності згідно з Додатком № 1 та Додатком № 2 до Договору застави.

Майно (телекомунікаційне обладнання), передане відповідачем в заставу позивачу за своєю специфікою використання розміщено по всьому місту Києві та за його межами, позивач як заставодержатель не має можливості забезпечити схоронність заставленого майна, фактично, без представників відповідача, а також перевірити наявність та стан заставленого майна.

Враховуючи вищенаведені дії керівника та бенефіціарного власника відповідача, всіляке перешкоджання позивачу у зверненні стягнення на предмети забезпечення (оспорювання дій позивача зі звернення стягнення, подача позовів щодо визнання договорів забезпечення частково недійсними, і т.п.) наявні всі підстави вважати, що відповідач може навмисно здійснити будь-які дії з відчуження/обтяження належного йому майна в будь-якій спосіб й це унеможливить в подальшому погашення заборгованості за Кредитним договором на стадії виконавчого провадження за рахунок звернення стягнення на майно Боржника.

За твердженнями позивача, невжиття судом заходів забезпечення позову створить реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання в майбутньому рішення суду про задоволення позову та стягнення коштів з відповідача, тим самим будуть порушені права і охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на наведені позивачем обставини та надані на їх підтвердження докази, зокрема, щодо неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за Кредитним договором як в частині основної заборгованості, яку частково погашено за рахунок іпотечного майна, так й в частині сплати штрафних санкцій, які зокрема, є предметом даного позову, а також скрутного фінансового становища відповідача, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для накладення арешту на грошові кошти відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах суми, про стягнення якої подано позов, адже предметом спору є вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів, тим більше, що відповідачем в ході розгляду справи, в тому числі під час апеляційного перегляду, не спростовано підстав накладення арешту на його грошові кошти на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми.

Доводи відповідача (апелянта) про те, що арешт всіх рахунків ТОВ «Телесистеми України» унеможливив здійснення господарської діяльності, відтак вжиті судом заходи забезпечення позову є незаконними та протиправними, не заслуговують на увагу, адже в оскаржуваній ухвали чітко зазначено про вжиття судом заходів забезпечення позову в межах ціни позову (11 206 411, 89 грн), що в свою чергу не позбавляє відповідача можливості здійснювати господарську діяльність, в тому числі проводити розрахунки понад встановлені судом обмеження.

Разом з цим, на момент розгляду цієї апеляційної скарги, місцевим господарським судом спір у справі розглянуто по суті та рішенням Господарського суду міста Києва від 22.11.2018 позовні вимоги АТ «Банк «Січ» задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача пеню, нараховану за порушення строків повернення основної суми кредиту, наданого в національній валюті України в сумі 1 901 319, 45 грн, пеню за порушення строків повернення основної суми кредиту, наданого у доларах США, в сумі 8 752 748, 82 грн, пеню, нараховану за порушення строків сплати процентів за користування кредитом, наданим у національній валюті України, в розмірі 121 056, 32 грн, пеню, нараховану за порушення строків сплати процентів за користування кредитом, наданим у доларах США, в розмірі 416 079, 14 грн, збитки в розмірі 15 200, 00 грн та 168 096, 06 грн витрат по сплаті судового збору. Вказане рішення відповідачем в добровільному порядку не виконано, а оскаржено до суду апеляційної інстанції, що також може свідчити про необхідність стягнення згаданої заборгованості в майбутньому в примусовому порядку.

Вимоги позивача про вжиття заходів забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження керівника та кінцевого бенефіціарного власника ТОВ «Телесистеми України» - ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, як безпідставні та необґрунтовані не підлягають задоволенню, адже заявником не доведено суду співмірності заявлених позовних вимог з обраним заходом забезпечення позову - обмеження керівника відповідача у виїзді за кордон, така вимога позивача може призвести до порушення законних прав керівника відповідача, зокрема, щодо вільного пересування.

В частині накладення місцевим судом арешту на належне ТОВ «Телесистеми України» нерухоме майно, яке передане в заставу АТ «Банк Січ» відповідно до Договору застави обладнання № 342/17 від 15.08.2017 згідно Додатків №№1-2, апеляційний суд вважав за необхідне зазначити, що це майно відповідача за своєю вартістю може значно перевищувати розмір самої заборгованості, а предметом позову є стягнення грошових коштів, що свідчить, що запропоновані позивачем заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідача не відповідають принципу співмірності відносно заявлених позовних вимог.

Таким чином, задовольняючи заяву позивача про накладення арешту на нерухоме майно, суд першої інстанції в порушення процесуальних норм, зокрема ст. ст. 136, 137 ГПК України, не встановив зв'язку між згаданим заходом забезпечення позову і предметом позову у даній справі, не зазначив, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позовуі та імовірність утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду у разі невжиття такого заходу, а тому ухвалив незаконне рішення та безпідставно задовольнив заяву позивача про застосування заходу до забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, належне ТОВ «Телесистеми України» та передане в заставу АТ «Банк Січ» згідно Договору застави обладнання № 342/17 від 15.08.2017 та Додатків №№1-2.

За таких обставин, апеляційний господарський суд не погоджується із висновками місцевого суду в частині задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача, оскаржувану ухвалу в цій частині вважає такою, що підлягає частковому скасуванню. В зв»язку з цим доводи апелянта по суті апеляційної скарги заслуговують на увагу частково, а його скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 255, 269-270, 275-276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Телесистеми України» задовольнити частково, ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.10.2018 у справі №910/10550/18 - скасувати частково, зокрема, в частині накладення арешту на нерухоме належне Товариству з обмеженою відповідальністю «Телесистеми України» майно, передане в заставу Акціонерному товариству «Банк Січ» згідно Договору застави обладнання № 342/17 від 15.08.2017 та Додатків №№1-2 до нього, решту ухвали залишити без змін.

Матеріали оскарження у справі № 910/10550/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.02.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко