РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.01.2019Справа № 910/13831/18

За позовомПриватного підприємства "Прецедент"
до Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд"
провизнання недійсним рішення правління

Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники сторін:

від позивачане з'явились;
від відповідачане з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Прецедент" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд", в якому просить суд визнати недійсним рішення правління Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд", оформлене протоколом засідання правління №17 від 23.04.2018 про дострокове розірвання договору про надання правової допомоги №22/07/17 від 22.07.2017.

Позовні вимоги мотивовані тим, що кількість осіб, які приймали оскаржуване рішення, як члени правління кооперативу, не відповідає кількісному складу правління, передбаченому статутом, рішення прийнято з порушенням ч.1 ст.92 Цивільного кодексу України. Крім того позивач стверджує, що засідання правління було скликано за вимогою особи, яка не є членом спостережної ради, а делегування повноважень члена спостережної ради є незаконним. Також, на думку позивача, оскаржуване рішення є недійсним ще й з підстав порушення порядку скликання засідання правління, на якому воно було прийняте.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2018 відкрито провадження у справі №910/13831/18, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 22.11.2018; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

22.11.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти заявлених позовних вимог заперечив та зазначив, зокрема, про те, що оскаржуване рішення правління, оформлене протоколом засідання правління №17 від 23.04.2018 прийнято правомірно, за наявності кворуму, уповноваженим складом правління відповідно до п.10.2 статуту Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд".

Також, як вказав відповідач, зазначений протокол засідання правління був оформлений із зазначенням прізвищ членів кооперативу, які були присутні на засіданні, що є технічною помилкою, яка не тягне за собою такі правові наслідки як визнання недійсним рішення правління з огляду на те, що голова правління, його заступник та два уповноважених членів правління проголосували за прийняте рішення одноголосно.

Крім того за твердженнями відповідача, оскаржуваним рішенням не було порушено законні права та інтереси позивача.

У підготовчому засіданні 22.11.2018 було оголошено перерву до 29.11.2018. Відповідачу направлено виклик у судове засідання 29.11.2018 в порядку ст.ст.120-121 Господарського процесуального кодексу України.

29.11.2018 до канцелярії Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові письмові пояснення по суті спору, в яких останній навів додаткові обґрунтування заявлених позовних вимог, в т.ч. щодо юрисдикції господарського суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2018 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 11.12.2018; встановлено строк для подання позивачем відповіді на відзив - до 06.12.2018 та строк для подання відповідачем заперечень на відповідь на відзив - 5 днів з дня отримання такої відповіді.

07.12.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній проти тверджень, наведених відповідачем у відзиві на позов, заперечив.

Також разом з відповіддю на відзив від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів.

Крім того ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.01.2019.

17.12.2018 через канцелярію Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній, зокрема, зауважив про можливість захисту прав позивача тільки у випадку, якщо оскаржуване рішення правління відповідача їх порушує та зазначив, що прийняття тих чи інших рішень кооперативом (його компетентними органами) належить виключно до його внутрішньої, статутної діяльності, а самі рішення є актами індивідуальної дії, які створюють, змінюють та припиняють певні правовідносини для членів кооперативу, а не для сторонніх осіб.

З 17.12.2018 по 08.01.2019 суддя Смирнова Ю.М. перебувала у відпустці.

18.12.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про відвід судді.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.01.2019 заяву позивача про відвід судді Смирнової Ю.М. від розгляду справи 910/13831/18 передано для визначення судді в порядку, встановленому ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.01.2019 Приватному підприємству "Прецедент" відмовлено в задоволенні заяви про відвід судді Смирнової Ю.М. у справі №910/13831/18.

15.01.2018 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про витребування доказів та клопотання про роз'яснення або виправлення описки в ухвалі Господарського суду міста Києва від 09.01.2019 щодо зупинення провадження у справі згідно ст.39 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судове засідання 16.01.2019 не з'явився.

В той же час 16.01.2019 до канцелярії суду від позивача надійшла промова у судових дебатах, в якій позивач, зокрема, позовні вимоги підтримав, а також просив здійснювати розгляд справи без участі його представника у судовому засіданні.

Відповідач у судове засідання 16.01.2019 свого представника не направив. Однак 15.01.2019 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з хворобою представника відповідача.

В судовому засіданні 16.01.2019 судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотань позивача про витребування доказів та клопотання про роз'яснення або виправлення описки в ухвалі Господарського суду міста Києва від 09.01.2019 щодо зупинення провадження у справі згідно ст.39 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.81 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, розглянувши подане позивачем клопотання про витребування доказів, суд дійшов висновку, що наведені позивачем обставини в обґрунтування неможливості своєчасного подання означеного клопотання є надуманими та такими, що не спростовують висновки суду про пропуск позивачем строку для звернення до суду з відповідною заявою, внаслідок чого суд залишає клопотання позивача про витребування доказів без задоволення.

Щодо клопотання позивача про роз'яснення або виправлення описки в ухвалі Господарського суду міста Києва від 09.01.2019 щодо зупинення провадження у справі згідно ст.39 Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає наступне.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.01.2019, внаслідок того, що суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого відводу, заяву позивача про відвід судді Смирнової Ю.М. від розгляду справи 910/13831/18 передано для визначення судді в порядку, встановленому ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України.

Суд зазначає, що вказана ухвала Господарського суду міста Києва не містить будь-яких описок, є чіткою і зрозумілою, внаслідок чого клопотання позивача про роз'яснення або виправлення описки в ухвалі Господарського суду міста Києва від 09.01.2019 щодо зупинення провадження у справі згідно ст.39 Господарського процесуального кодексу України задоволенню не підлягає. Згідно положень ч. 3 ст. 39 Господарського процесуального кодексу України зупинення провадження у справі при вирішенні питання про відвід є правом, а не обов'язком суду, і в даному випадку необхідності у зупиненні провадження у справі у суду не було.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що викладені заявником обставини свідчили про необґрунтованість заявленого відводу та враховуючи звернення позивача із заявою про відвід судді із пропуском визначених законодавством строків, пред'явлення такого відводу здійснюється останнім виключно з метою затягування розгляду даного спору, що в свою чергу є зловживанням Приватним підприємством "Прецедент" своїми процесуальними правами, заява позивача про відвід судді Смирнової Ю.М. з метою уникнення будь-яких сумнівів про упередженість суду у даній справі, забезпечення всебічного розгляду даного спору, була передана для вирішення питання про відвід судді Смирнової Ю.М. іншому судді, який не входить до складу суду, що розглядає дану справу, без зупинення провадження у справі.

Також у судовому засіданні 16.01.2019 судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з огляду на хворобу представника, оскільки господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника.

Незважаючи на неявку представників сторін у судове засідання 16.01.2019, приймаючи до уваги, що сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч.3 ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно з ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

22.07.2017 між Приватним підприємством "Прецедент" (виконавець, позивач) та Обслуговуючим кооперативом "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд" (замовник. відповідач) було укладено договір про надання правової допомоги №22/07/17 (договір) предметом якого є надання правової допомоги в процесі отримання та виконання замовником функцій замовника по завершенню будівництва житлового комплексу із підземним паркінгом та об'єктами соціально-побутового і офісного призначення за адресою: вул.Олевська, 13/50 в кварталі вул.Бахмацької, Олевської, Корсунської і Клавдієвської в Святошинському районі м.Києва на земельній ділянці з кадастровим №:75:051:015 (п.1.1), вартість послуг складає суму в гривні, еквівалентну 10000,00 доларам США згідно офіційного курсу, встановленого НБУ на дату розрахунку (п.3.1), договір укладається на період до укладення між замовником та виконавцем згідно рішення загальних зборів членів Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд" нового договору з тим же предметом договору, що і цей. У випадку, якщо до настання строку здійснення останнього платежу згідно п.3.1.3 не буде прийнято рішення загальних зборів членів Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд", то цей договір припиняє свою дію в останній день місяця, в якому повинен бути здійснений такий платіж (п.4.3), договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє до моменту, який настане раніше згідно п.4.3 договору (п.6.2).

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст.901 Цивільного кодексу України).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №22/07/17 про надання правової допомоги від 22.07.2017 як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Суд зазначає, що за своїм змістом та правовою природою укладений між сторонам правочин є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм ст.ст.901-907 Цивільного кодексу України.

Відповідно до протоколу засідання правління Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд" №17 від 23.04.2018, яке скликане на вимогу члена спостережної ради кооперативу ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю - ОСОБА_2, присутні (склад правління): ОСОБА_3 - голова правління, ОСОБА_4 - заступник голови правління, ОСОБА_5 - член правління, ОСОБА_6 - член правління, ОСОБА_7 - член правління, ОСОБА_8 - член правління, ОСОБА_9 - член правління, були прийняті наступні рішення:

- про ініціювання дострокового припинення договору між кооперативом та Приватним підприємством "Прецедент" шляхом укладення додаткової угоди до договору про дострокове розірвання договору за домовленістю сторін з 28.02.2018;

- запропонувати виконавцю за договором розумну оплату за частково надані послуги в розмірі визначеної договором вартості послуг, а саме 131879,25 грн;

- у випадку відсутності згоди Приватного підприємства "Прецедент" щодо дострокового розірвання договору за домовленістю сторін, ініціювати дострокове розірвання договору в судовому порядку та здійснити дії, спрямовані на повернення здійснених кооперативом платежів на користь виконавця за договором в повному обсязі.

Вказаний протокол підписаний головою правління, секретарем засідання правління (заступником голови правління) та переліченими членами правління.

Листом за вих.№02/082018-01 від 02.08.2018 відповідач звернувся до позивача з пропозицією про дострокове припинення укладеного між сторонами договору, запропонував виконавцю за договором розумну оплату за частково надані послуги в розмірі визначеної договором вартості послуг, а саме 131879,25 грн та повідомив про неприйнятність умов припинення договору, запропонованих позивачем листом від 14.06.2018.

Як стверджує позивач у позовній заяві, кількість осіб, які приймали оскаржуване рішення як члени правління кооперативу не відповідає кількісному складу правління, передбаченому статутом відповідача, рішення прийнято з порушенням ч.1 ст.92 Цивільного кодексу України. Крім того на думку позивача, засідання правління було скликано за вимогою особи, яка не є членом спостережної ради, а делегування повноважень члена спостережної ради є незаконним. Також, за твердженнями позивача, оскаржуване рішення є недійсним ще й з підстав порушення порядку скликання засідання правління, на якому воно було прийняте.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач зазначав про те, що оскаржуване рішення правління, оформлене протоколом засідання правління №17 від 23.04.2018 прийнято правомірно, за наявності кворуму, уповноваженим складом правління відповідно до п.10.2 статуту Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд", а означений протокол засідання правління був оформлений із зазначенням прізвищ членів кооперативу, які були присутні на засіданні правління, що є технічною помилкою, яка не тягне за собою такі правові наслідки як визнання недійсним рішення правління з огляду на те, що голова правління, його заступник та два уповноважених членів правління проголосували за прийняте рішення одноголосно. Крім того за твердженнями відповідача, оскаржуваним рішенням не було порушено законні права та інтереси позивача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, остання, відповідно до ст.9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

За змістом частин 1 - 3 ст.3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб'єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб'єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб'єктів.

Згідно зі ст.2 Господарського кодексу України учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб'єктами господарювання є зокрема господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Згідно зі ст.80 та ч.1 ст.83 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах - встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у справі є Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд", створений в організаційно-правовій формі кооперативу.

Правовий статус кооперативів визначений Законом України "Про кооперацію".

Відповідно до ст.2 Закону України "Про кооперацію" кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об'єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Частиною 2 ст.6 Закону України "Про кооперацію" визначено, що відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі.

Обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу (ст.2 Закону України "Про кооперацію").

Частиною 5 ст.23 Закону України "Про кооперацію" встановлено, що виробничі кооперативи провадять господарську діяльність з метою одержання прибутку. Інші кооперативи надають послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку.

Отже, обслуговуючий кооператив не є прибутковою організацією і не має на меті одержання прибутку від здійснення власної господарської діяльності, тобто відповідач є суб'єктом некомерційної господарської діяльності.

З огляду на викладене, відповідач - Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд" не є господарським товариством в розумінні норм чинного законодавства України, однак, як юридична особа, є суб'єктом господарювання.

Суд зазначає, що спори про визнання недійсними рішень органів управління юридичної особи за позовом особи, яка не є учасником (акціонером, членом, засновником), у тому числі таким, що вибув, у разі оспорювання рішень органів управління юридичної особи, прийнятих після його вибуття не належать до корпоративних спорів, а отже вирішуються господарським судом з урахуванням суб'єктного складу сторін на підставі п.10 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого до юрисдикції господарських судів відносяться в тому числі справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

З наведеного слідує, що інші особи, ніж члени кооперативу, права та законні інтереси яких порушено рішенням виконавчого органу кооперативу, вправі оскаржити до суду відповідні рішення як акти, оскільки виконавчий орган кооперативу є органом управління, що приймає обов'язкові для виконання рішення. Це відповідає також нормі ст.55 Конституції України.

Рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні ст.202 Цивільного кодексу України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення ст.ст.203 та 215 Цивільного кодексу України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за ст.216 Цивільного кодексу України.

Рішення органів управління кооперативу є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. При цьому, закон виходить з презумпції легітимності рішень органів управління юридичної особи, тобто зазначені рішення вважаються такими, що відповідають закону, якщо судом не буде встановлено інше.

У зв'язку з цим підставами для визнання недійсними рішень органів управління юридичної особи можуть бути: невідповідність рішень нормам законодавства; порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення зборів (засідань).

Під час розгляду відповідних справ суд має враховувати, що не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення засідань органів управління юридичної особи, є підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Виходячи із змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Однак, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Тобто для визнання недійсним рішення виконавчого органу кооперативу необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факт порушення рішенням прав та законних інтересів позивача не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову.

Частиною 3 ст.162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з розглядуваним позовом, позивачем повинно бути доведено належними та допустимими доказами порушення вимог закону або установчих документів кооперативу під час скликання та проведення засідання виконавчого органу кооперативу, а також факт порушення його прав та законних інтересів з боку відповідача.

За змістом ст.92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу. Виконавчий орган підзвітний вищому органу управління кооперативу і несе перед ним відповідальність за ефективність роботи

кооперативу. У кооперативі, до складу якого входить менше ніж 10 членів,

обирається лише голова кооперативу. Виконавчий орган кооперативу: здійснює управління кооперативом у період між загальними зборами членів кооперативу, забезпечує виконання їх рішень; представляє кооператив у відносинах з органами державної влади та органами місцевого самоврядування, міжнародними організаціями, юридичними та фізичними особами; укладає угоди між кооперативом та іншими особами; діє від імені кооперативу в межах, передбачених статутом кооперативу. Виконавчий орган може бути наділений іншими повноваженнями, визначеними вищим органом управління кооперативу або статутом кооперативу. Члени правління та голова кооперативу обираються загальними зборами членів кооперативу на строк, визначений статутом, але не більше ніж на п'ять років. Порядок обрання або відкликання членів правління та голови кооперативу, а також порядок проведення засідань правління кооперативу та прийняття ним рішень визначаються статутом кооперативу (ст.16 Закону України "Про кооперацію").

Відповідно до розділу 10 статуту Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд", затвердженого загальними зборами членів кооперативу згідно протоколу №2 від 07.02.2017, правління (або голова кооперативу) здійснює керівництво поточною діяльністю обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу відповідно до статуту і положення, що затверджується загальними зборами. Правління (або голова кооперативу) вирішує всі питання оперативної господарської діяльності обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу, крім тих, які відносяться до виняткової компетенції загальних зборів. Правління у складі голови правління, його заступника та двох членів (або голова кооперативу) обирається загальними зборами з числа членів обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу строком на 2 роки, правління (або голова кооперативу) обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу, зокрема, представляє обслуговуючий кооператив житлово-будівельний кооператив у відносинах з українськими й іноземними громадянами, підприємствами, установами й організаціями, державними і судовими органами і будь-якими іншими суб'єктами; укладає договори (угоди) по предмету господарської діяльності кооперативу за винятком тих правочинів, прийняття рішення щодо яких віднесене до компетенції загальних зборів, обмеження правління щодо прийняття рішень про укладення будь-яких правочинів (договорів), інших юридичних актів, розрахунково - банківських, фінансових та інших документів кооперативу, чи здійснення платежів в будь-яких формах складає загальну суму до 1000000,00 грн в т.ч. ПДВ, голова правління (або голова кооперативу) має право без довіреності виконувати дії від імені обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу, у тому числі відкривати і закривати рахунки в банківських установах, здійснювати операції, виступати від імені обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу у взаємовідносинах з будь-якими третіми особами, укладати будь-які договори й угоди, давати вказівки, обов'язкові для виконання всіма членами обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу, здійснювати інші дії від імені обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу, обмеження голови правління здійснювати операції, самостійно, без рішення правління підписувати фінансові документи, договори від імені кооперативу складає загальну суму не більше 50000,00 грн в т.ч. ПДВ, правління кооперативу вирішує питання, що відносяться до його компетенції, на своїх засіданнях, засідання правління кооперативу скликаються головою правління за необхідності вирішення питань, віднесених до компетенції правління, засідання правління можуть скликатися також на вимогу будь-якого члена правління, ревізійної комісії, спостережної ради, а також групи членів кооперативу чисельністю не менше 20 відсотків від загального числа членів кооперативу, засідання правління проводиться по мірі необхідності, але не рідше одного разу в три місяці, скликається головою і вважається правомочним, якщо в ньому приймає участь не менше 2/3 його членів, рішення правління обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу приймається 2/3 голосів від загальної чисельності членів правління, рішення, прийняті правлінням, оформляються у вигляді протоколів засідань правління кооперативу, протоколи засідань правління кооперативу підписуються головою правління кооперативу і секретарем засідання правління кооперативу (п.п.10.1, 10.2, 10.4.1, 10.4.2, 10.7, 10.9, 10.10, 10.11).

Як встановлено судом, відповідно до протоколу засідання правління Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд" №17 від 23.04.2018, яке скликане на вимогу члена спостережної ради кооперативу ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю - ОСОБА_2, присутні (склад правління): ОСОБА_3 - голова правління, ОСОБА_4 - заступник голови правління, ОСОБА_5 - член правління, ОСОБА_6 - член правління, ОСОБА_7 - член правління, ОСОБА_8 - член правління, ОСОБА_9 - член правління, були прийняті наступні рішення:

- про ініціювання дострокового припинення договору між кооперативом та Приватним підприємством "Прецедент" шляхом укладення додаткової угоди до договору про дострокове розірвання договору за домовленістю сторін з 28.02.2018;

- запропонувати виконавцю за договором розумну оплату за частково надані послуги в розмірі визначеної договором вартості послуг, а саме 131879,25 грн;

- у випадку відсутності згоди Приватного підприємства "Прецедент" щодо дострокового розірвання договору за домовленістю сторін, ініціювати дострокове розірвання договору в судовому порядку та здійснити дії, спрямовані на повернення здійснених кооперативом платежів на користь виконавця за договором в повному обсязі.

Вказаний протокол підписаний головою правління, секретарем засідання правління (заступником голови правління) та переліченими членами правління.

Тобто, з наведеного вище вбачається, що на вказаному засіданні правління були прийняті рішення з питань, які входять до компетенції правління відповідача та породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин, тобто в даному випадку для самого відповідача у справі.

За твердженнями відповідача, які з боку позивача не спростовані, укладений між сторонами договір про надання правової допомоги №22/07/17 від 22.07.2017 не було розірвано у судовому порядку, вказаний правочин припинив свою дію 31.10.2018.

За висновками суду, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення його прав та законних інтересів з боку відповідача внаслідок прийняття останнім оскаржуваного рішення, а відсутність порушеного права, в свою чергу, є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

За таких обставин, позовні вимоги Приватного підприємства "Прецедент" звернулося до Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд" про визнання недійсним рішення правління Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд", оформленого протоколом засідання правління №17 від 23.04.2018 про дострокове розірвання договору про надання правової допомоги №22/07/17 від 22.07.2017 не визнаються судом законними та обґрунтованими, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають.

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно положень п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст.74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 28.01.2019

Суддя Ю.М.Смирнова