ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2019 р. Справа№ 910/5770/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2018

у справі №910/5770/18 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго»

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 36 184,95 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго», яке в подальшому змінило назву на Акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго» (надалі - АТ «ДТЕК Західенерго», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі - ПАТ «Укрзалізниця», відповідач) про стягнення 36 184,95 грн вартості недостачі вантажу, посилаючись на неналежне виконання відповідачем, як перевізником, зобов'язань щодо збереження вантажу під час перевезення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2018 у справі №910/5770/18 позов задоволено повністю, стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь АТ «ДТЕК Західенерго» 36 184,95 грн збитків, заподіяних незбереженням прийнятого до перевезення вантажу та 1 762,00 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч ст.ст. 74, 76, 77 ГПК України, ст. 23 Закону України «Про залізничний транспорт», ст. 113 Статуту залізниць України відповідачем не доведено суду, що нестача вантажу виникла з незалежних від перевізника причин; позивачем доведено належними та достатніми доказами вартість втраченого вантажу, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Регіональна філія «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за недоведеності обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги відповідач зазначав, що вимоги позивача ґрунтуються лише на факті недостачі вантажу під час його перевезення та не мають під собою матеріального обґрунтування, оскільки позивачем цим не було заподіяно збитків; суд, ухвалюючи рішення, не встановив, що є предметом спору у даній справі; стягуючи розмір збитків, які заявлено позивачем, суд не перевірив та не встановив їх розмір та склад збитків, а також не взяв до уваги, що за довідкою відправника ТОВ «Донінтервугілля» вологість вугілля становила 12,2 %, а тому розрахунок мав бути інший; обов'язковою підставою для відшкодування збитків є, зокрема, їх реальна наявність, проте, матеріали справи не містять доказів здійснення позивачем оплати вартості вугілля, прийнятого залізницею до перевезення; судом не надано оцінки тому, що позивач не є власником вантажу, при цьому розрахунок вартості вантажу, що перевозився у спірних вагонах, здійснювався останнім за даними власника; суд не звернув увагу на те, що між залізницею та власником вантажу відсутні договірні відносини щодо поставки вугілля.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2018 поновлено Регіональній філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2018 у справі №910/5770/18, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, призначено до розгляду на 13.12.2018, встановлено АТ «ДТЕК Західенерго» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2018 у справі №910/5770/18.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2018 задоволено клопотання Регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення судового засідання в режимі відеоконференції у справі №910/5770/18 призначено на 13.12.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №910/5770/18 оголошено перерву на 10.01.2019.

У судове засідання відповідач явку свого уповноваженого представника повторно не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за його відсутності.

У судовому засіданні представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечив, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними та необґрунтованими, просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні скарги, а ухвалу суду залишити без змін.

10.01.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, відповідно до залізничних накладних № № 53251799, 53323770, 53507752, 53362364, 53376869 відправником - ТОВ «Донінтервугілля» направлено залізничним транспортом в тому числі вагони №№ 53518593, 56107808, 66927856, 56325533, 56108053 з вугіллям кам'яним. Одержувачем є ДТЕК Бурштинська ТЕС ПАТ «ДТЕК Західенерго». Навантаження вкатане катком; маркування - три повздовжні смуги по всій довжині вагону.

На звороті вказаних накладних зазначено, що вантажовідправник передає ПАТ»ДТЕК Західенерго» право пред'явлення позовних вимог до ПАТ «Українська залізниця».

11.12.2017 на станції Знам'янка було складено комерційний акт №410006/395/448, який свідчить про недостачу вугілля кам'яного у вагоні №53518593.

12.12.2017 на станції Лиман було складено комерційний акт №490000/557/458, який свідчить про недостачу вугілля кам'яного у вагоні №56107808.

12.12.2017 на станції Лиман було складено комерційний акт №490000/556/457, який свідчить про недостачу вугілля кам'яного у вагоні №66927856.

30.12.2017 на станції Бурштин було складено комерційний акт №388103/462 щодо вагону № 56325533, в якому вказано, що під час слідування вагону по ст. Лиман був раніше складений комерційний акт №490000/584, який не прибув на станцію призначення. Вказаний акт в оригіналі надано відповідачем на вимогу суду та свідчить про недостачу вугілля кам'яного у вагоні № 56325533.

14.12.2017 на станції Лиман було складено комерційний акт №490000/565/454, який свідчить про недостачу вугілля кам'яного у вагоні №56108053.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що відповідач, як перевізник належним чином не виконав зобов'язань щодо збереження вантажу під час перевезення згідно вказаних залізничних накладних, у зв'язку з чим зобов'язаний відшкодувати позивачеві вартість недостачі вантажу у сумі 36 184,95 грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Загальні умови перевезення на підставі ч. 2 ст. 908 ЦК України визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Аналогічні положення передбачено ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України (надалі - ГК України).

Відповідно до статті 909 ЦК України за договором перевезення одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

За приписами ч. 1 ст. 307 ГК України, п. 22 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 (далі - Статут) за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з пунктом 2 статті 924 ЦК України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 920 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язань, які випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про залізничний транспорт» підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Статтею 23 Закону «Про залізничний транспорт» передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про залізничний транспорт» обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.

Статтею 129 Статуту передбачено, що обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць; для засвідчення маси і кількості вантажу з даними, зазначеними у транспортних документах, складається комерційний акт.

Як вбачається з матеріалів справи, при складанні комерційного акту №410006/395/448 від 11.12.2017 виявлено наступне: вагон № 53518593 у технічному стані справний. Фактична маса брутто вагона склала 82650 кг, тара за документом 23400 кг, вага нетто 59250 кг, що менше ваги, вказаної в документі на 8050кг. При комерційному огляді виявлено навантаження вантажу нижче рівня бортів на 50мм, на поверхні вантажу мається виїмка за ходом поїзда над 1,2,3 люками довжиною 3500мм, шириною на ширину вагону, глибиною 150мм, поверхня вантажу маркована повздовжніми борознами, в місці виїмки доступ до вантажу усунено за допомогою маркування вапном, каток застосовувався.

При складанні комерційного акту №490000/557/458 від 12.12.2017 виявлено наступне: вагон № 56107808 у технічному стані справний. Фактична маса брутто вагона склала 86700 кг, тара за документом 23200 кг, вага нетто 63500 кг, що менше ваги, вказаної в документі на 2500 кг. При комерційному огляді виявлено навантаження вантажу на рівні бортів, розрівняна, маркована борознами, над 1 люками поглиблення 1500 мм, на ширину вагону, глибиною 500мм, в місці поглиблення маркування відсутнє. Навантаження виправили шляхом розрівнювання поверхні вантажу.

При складанні комерційного акту № 490000/556/457 від 12.12.2017 виявлено наступне: вагон № 66927856 у технічному стані справний. Фактична маса брутто вагона склала 88300 кг, тара за документом 23200 кг, вага нетто 65100 кг, що менше ваги, вказаної в документі на 1900 кг. При комерційному огляді виявлено навантаження вантажу на рівні бортів, розрівняна, маркована борознами, над 7 люками поглиблення 1500 мм, на ширину вагону, глибиною 500мм, в місці поглиблення маркування відсутнє. Навантаження виправили шляхом розрівнювання поверхні вантажу.

При складанні комерційного акту № 490000/565/454 від 14.12.2017 виявлено наступне: вагон № 56108053 у технічному стані справний. Фактична маса брутто вагона склала 87400 кг, тара за документом 23200 кг, вага нетто 64200 кг, що менше ваги, вказаної в документі на 1500 кг. При комерційному огляді виявлено навантаження вантажу на рівні бортів, розрівняна, маркована борознами, над 1-2 люками поглиблення 2000 мм, на ширину вагону, глибиною 500 мм, в місці поглиблення маркування відсутнє. Навантаження виправили шляхом розрівнювання поверхні вантажу.

Як було зазначено вище, на станції Бурштин 30.12.2017 було складено комерційний акт № 388103/462 щодо вагону № 56325533, в якому вказано, що під час слідування вагону по ст. Лиман був раніше складений комерційний акт № 490000/584, який не прибув на станцію призначення.

Так, в комерційному акті № 388103/462 від 30.12.2017 зазначено, що вагон № 56325533 у технічному стані справний. Фактична маса брутто вагона склала 90600 кг, тара за документом 24000 кг, вага нетто 66600 кг, що менше ваги вказаної в документі на 2200 кг. При комерційному огляді виявлено навантаження вантажу нижче рівня бортів на 10 см, розрівняна, маркування присутнє.

При цьому, в комерційному акті № 490000/584 встановлено, що вагон №56325533 у технічному стані справний. Фактична маса брутто вагона склала 90600 кг, тара за документом 24000 кг, вага нетто 66600 кг, що менше ваги вказаної в документі на 2200 кг. При комерційному огляді виявлено навантаження вантажу нижче бортів на 100 мм, розрівняна, маркована борознами, над 1 люками скос 1000 мм, на ширину вагону, глибиною 500мм, над 7 люками поглиблення 1500мм, на ширину вагону, глибиною 500 мм., в місці поглиблення маркування відсутнє. Навантаження виправили шляхом розрівнювання поверхні вантажу.

Колегія суддів зазначає, що відповідальність за втрату, нестачу, псування або пошкодження вантажу регулюється Статутом залізниць України, норми якого є спеціальними у сфері залізничних перевезень і не суперечать положенням ЦК України і ГК України.

За приписами ст. 113 Статуту за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Вищевказані обставини справи свідчать про відповідальність саме відповідача, як перевізника, за спірну нестачу.

При цьому, відповідачем, всупереч ст.ст. 74, 76, 77 ГПК України, ст. 23 Закону України «Про залізничний транспорт», ст. 113 Статуту залізниць України не доведено суду, що нестача вантажу виникла з незалежних від перевізника причин, тобто не спростовано відсутність своєї вини у незабезпеченні збереження переданого йому вантажу.

Відповідно до ст. 114 Статуту залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. Недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх

випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження

визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час

перевезення. Загальна сума відшкодування збитку за незбережений вантаж в

усіх випадках не може перевищувати суми, яка сплачується за

повністю втрачений вантаж. Поряд із відшкодуванням збитків у разі втрати вантажу залізниця відшкодовує стягнуту за цей вантаж провізну плату, якщо вона не включається у вартість втраченого вантажу.

Згідно зі ст. 115 Статуту вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Відповідно до п. 2.7. роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 29.05.02. № 04-5/601 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею», згідно зі статтями 924 ЦК України, 314 ГК України і статтями 114 і 115 Статуту залізниця відповідає за незбереження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи в розмірі тієї суми, на яку було знижено його вартість. Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу, зокрема, договору або контракту купівлі-продажу, специфікації на вантаж, довідки відправника про кількість, ціну і вартість відправленого вантажу, підписаної головним (старшим) бухгалтером, копії податкової накладної. Статут не передбачає обов'язкового додання до претензії або позову доказів сплати вантажоодержувачем або уповноваженою особою вартості вантажу.

Надані позивачем до матеріалів справи довідки вантажовідправника про вартість вугілля кам'яного у вагонах №№ 53518593, 56107808, 66927856, 56325533, 56108053 за залізничними накладними № № 53251799, 53323770, 53507752, 53362364, 53376869, рахунки-фактури, акти приймання-передачі вугільної продукції правомірно визнані судом першої інстанції належними та достатніми доказами на підтвердження вартості втраченого вантажу у вагонах, а саме:

- Вагон № 53518593: нестача 8,05т; нестача з урахуванням норм природної втрати 7,377 т; вартість 1 тони становить 2818,91 грн з ПДВ; вартість нестачі 20 795,099 грн;

- Вагон № 56107808: нестача 2,5 т; нестача з урахуванням норм природної втрати 1,84 т; вартість 1 тони становить 2765,98 грн з ПДВ; вартість нестачі 5 089,403 грн;

- Вагон № 66927856: нестача 1,9 т; нестача з урахуванням норм природної втрати 1,23 т; вартість 1 тони становить 2765,98 грн з ПДВ; вартість нестачі 3 402,155 грн;

- Вагон № 56325533: нестача 2,2 т; нестача з урахуванням норм природної втрати 1,512 т; вартість 1 тони становить 2922,23 грн з ПДВ; вартість нестачі 4 418,412 грн;

- Вагон № 56108053: нестача 1,5 т; нестача з урахуванням норм природної втрати 0,843 т; вартість 1 тони становить 2941,73 грн з ПДВ; вартість нестачі 2 479,878 грн.

Отже, як правильно встановлено місцевим господарським судом, загальна вартість недостачі вантажу становить 36 184,95 грн.

При цьому, при визначенні розміру збитків, заподіяних втратою вантажу, слід застосовувати норми Статуту, яким встановлено обмежену відповідальність перевізника у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу, яка визначається на підставі загальної суми рахунку або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 20.03.2018 у справі № 916/4345/14.

Наведеним повністю спростовуються доводи апелянта щодо неправильного визначення позивачем розміру збитків, у зв'язку з чим вони відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.

З огляду на наведене та те, що судом встановлено факт незбереження відповідачем прийнятого до перевезення вантажу, відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачеві вартість втраченого під час перевезення залізницею вантажу на суму 36 184,95 грн.

Відповідно до ст. 130 Статуту право на пред'явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач - за умови пред'явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

За приписами ст. 133 Статуту, передача іншим організаціям або громадянам права на пред'явлення претензій та позовів не допускається, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу або вантажоодержувачем вантажовідправнику, а також вантажовідправником або вантажоодержувачем вищій організації або уповноваженій особі, яка виступає від їх імені. Передача права на пред'явлення претензій і позовів засвідчується переуступним підписом на документі (накладній, вантажній, багажній квитанції), а для уповноваженої особи - довіреністю, оформленою згідно із законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, виробником і постачальником вугілля є ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», вантажовідправником - ТОВ «Донінтервугілля» (філія «ЗФ «Щербинівська»), а на звороті спірних залізничних накладних містяться переуступні написи за підписами директора та головного бухгалтера вантажовідправника, скріплені його печаткою, які свідчать про передачу права на пред'явлення позову позивачеві, тобто від вантажовідправника до вантажоодержувача, що не суперечить статті 133 Статуту.

Вказане спростовує посилання апелянта на ненадання судом оцінки тій обставині, що позивач не є власником вантажу та не зазнав збитків, а при розрахунку вартості вантажу керувався вихідними даними власника, оскільки в даному випадку право на стягнення вказаних сум було йому передано вантажовідправником, тобто особою, яка була власником втраченого вантажу.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції також не находить переконливими твердження апелянта щодо відсутності договірних відносин з поставки вугілля між залізницею та власником вантажу, що виключає можливість заявляти вимогу про відшкодування вартості недостачі вантажу особі, яка не є його власником та відправником у розумінні ст. 909 ЦК України.

Крім того, з огляду на наявність у матеріалах справи заяви філії «ЗФ «Щербинівська» ТОВ «Донінтервугілля» про передачу права на пред'явлення позовних вимог позивачеві, колегія суддів вважає, що надані відповідачем постанови Київського апеляційного господарського суду у справах № 910/1936/18 та №910/4078/18, у яких, на думку апелянта, аналогічний предмет спору та встановлено факти, що мають значення для розгляду цієї справи, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи встановлені обставини справи та вищевикладені приписи законодавства, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги АТ «ДТЕК Західенерго» до ПАТ «Укрзалізниця» є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню повністю на суму 36 184,95 грн.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 18.09.2018 у справі №910/5770/18 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2018 у справі №910/5770/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2018 у справі №910/5770/18 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2018 у справі №910/5770/18.

4. Матеріали справи №910/5770/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.01.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук