РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.01.2019Справа № 910/14079/18
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом фізичної особи-підприємця Нємцова Олександра Анатолійовича

до акціонерного товариства "ПроКредит Банк"

про визнання недійсними договорів

При секретарю судового засідання: Єрмоловій Р.М.

Представники сторін:

від позивача: Южда С.М. - представник за ордером КВ № 431430 від 22.10.2018 р.;

від відповідача: Боримська І.О. - представник за довіреністю № б/н від 12.10.2018р.

встановив:

До господарського суду міста Києва надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця Нємцова Олександра Анатолійовича до акціонерного товариства "ПроКредит Банк" про визнання недійсними договорів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.04.2013 року сторонами укладено Рамкову угоду №FW401.553, згідно умов якої відповідач зобов'язався здійснити кредитування позивача у межах лімітів умов кредитування у порядку та на умовах, визначених кредитними договорами, а позичальник зобов'язувався належно виконати всі умови для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов'язань, а також належно виконувати всі інші зобов'язання, передбачені угодою та кредитними договорами.

На виконання умов Рамкової угоди, між сторонами укладено договір про надання траншу № 401.43682/FW401.553 від 16.04.2013 року, згідно із пунктом 2 якого: умови, на яких видається кредит: розмір кредиту 140 000,00 доларів США, строк користування - 60 місяців від дня видачі кредиту включно.

На думку позивача, вищезазначені договори (Рамкова угода №FW401.553 та договір про надання траншу № 401.43682/FW401.553 від 16.04.2013 року) є недійсними згідно з ст.ст. 203, 207, 215, 227, 238, ЦК України, у зв'язку з чим звернувся до суду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.11.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, встановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, розгляд справи призначено на 04.12.2018 р.

22.11.2018 р. до канцелярії суду відповідач подав відзив на позовну заяву.

03.12.2018 р. до канцелярії суду відповідач подав матеріали по справі.

У судове засідання 04.12.2018 р. представник позивача не з'явився, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, проте 04.12.2018 р. до канцелярії суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.12.2018 року відкладено судове засідання у справі на 15.01.2019 року.

15.01.2019 року до канцелярії суду позивачем подано клопотання про витребування у відповідача оригіналів письмових доказів.

В судовому засіданні 15.01.2019 року представник позивача повідомив, що 15.01.2019р. до канцелярії суду подав клопотання про витребування доказів по справі, підтримав його та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти даного клопотання позивача.

Суд відмовив в задоволенні клопотання про витребування доказів.

Також, позивачем заявлено клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача заперечував проти клопотання про відкладення розгляду справи.

Суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити в їх задоволенні.

В судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

16.04.2013 року між фізичною особою-підприємцем Нємцовим Олександром Анатолійовичем (позичальник) та публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк", найменування якого змінено на акціонерне товариство "ПроКредит Банк" (кредитор) укладено рамкову угоду №FW401.553.

Відповідно до п.2.1 рамкової угоди, кредитор на підставі угоди зобов'язується здійснити кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов'язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасного і належно здійснювати погашення грошових зобов'язань, а також належно виконувати усі інші зобов'язання, передбачені угодою та кредитними договорами.

Згідно з п.2.2 рамкової угоди, на підставі угоди встановлюються наступні ліміти умов кредитування позичальника: ліміт суми кредитування: еквівалент 8 000 000,00 грн., ліміт строку кредитування: 120 місяців, максимальний розмір процентів: 40% річних.

16.04.2013 року між фізичною особою-підприємцем Нємцовим Олександром Анатолійовичем (позичальник) та публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк", найменування якого змінено на акціонерне товариство "ПроКредит Банк" (кредитор) укладено договір про надання траншу №401.43682/FW401.553.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з п.1 договору, кредитор на підставі та на умовах рамкової угоди №FW401.553 від 16.04.2013 року, а також цього договору зобов'язується надати позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується належно виконати усі умови, необхідні для його отримання, належно здійснювати погашення грошових зобов'язань та виконання усіх інших зобов'язань, передбачених рамковою угодою та цим договором.

Пунктом 2 договору передбачено умови, на яких видається кредит: розмір кредиту: 140 000,00 дол. США, строк кредитування: 60 місяців, від дати видачі кредиту включно.

Спосіб видачі кредиту: продаж кредитних коштів на МВРУ та зарахування їх гривневого еквівалента на рахунок позичальника НОМЕР_1 у кредитора.

Відповідно до абз. 2 п.3 договору позичальник уповноважує кредитора здійснити у день видачі кредиту продаж усієї суми кредиту на міжбанківському валютному ринку України (раніше і надалі - МВРУ) за курсом кредитора та зарахувати гривневий еквівалент проданої валюти на рахунок позичальника.

Обґрунтовуючи недійсність Рамкової угоди №FW401.553 від 16.04.2013 року та договору про надання траншу № 401.43682/FW401.553 від 16.04.2013 року, позивач зазначає, що під час укладання вищезазначених договорів у осіб уповноважених за довіреністю на підписання договорів від імені ПАТ «Про Кредит Банк» були відсутні будь-які письмові довіреності від імені відповідача, більше того фактично, під час укладання, кредитні договори від імені банку підписувала лише одна особа ОСОБА_5, а інша невідома позивачу особа була при цьому відсутня, що ставить під сумнів її підпис.

Так, з Рамкової угоди №FW401.553 від 16.04.2013 року та договору про надання траншу № 401.43682/FW401.553 від 16.04.2013 року вбачається, що вони він імені АТ «ПроКредит Банк» підписані ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відповідно до ч. 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно з ч. 1 статті 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до ч. 2 статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 статті 238 ЦК України передбачено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Відповідно до ч.1 статті 246 ЦК України (в редакції закону чинного на момент її видачі) довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи.

Так, відповідно до довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Багрій А.О., зареєстрованій в реєстрі за №12 від 24.01.2013 року ПАТ «Про Кредит Банк» уповноважив ОСОБА_6 підписувати, зокрема, кредитні договори, договори про відкриття кредитної лінії, договори про надання траншу, договори овердрафту. Повірений вправі підписувати вищезазначені договори за умови, що сума цих договорів (без врахування комісій та процентів) не перевищує еквівалента 1 000 000 доларів США. Якщо сума цих договорів (без врахування комісій та процентів) перевищує еквівалента 1 000 000 доларів США, то повірений вправі підписувати ці договору, за умови, що відповідно до умов цих договорів їх має бути підписано повіреним, а також одним із члені Правління Банку. У будь-якому випадку, ці договори набувають чинності для банку за умови їх підписання, окрім повіреного, ще однією особою з боку банку, яка згідно з довіреністю чи установчими документами банку має право підпису цих договорів.

Також, відповідно до довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Багрій А.О., зареєстрованій в реєстрі за №49 від 29.01.2013 року ПАТ «Про Кредит Банк» уповноважив ОСОБА_5 підписувати, зокрема, кредитні договори, договори про відкриття кредитної лінії, договори про надання траншу, договори овердрафту. Повірений вправі підписувати вищезазначені договори за умови, що сума цих договорів (без врахування комісій та процентів) не перевищує еквівалента 500 000 доларів США. У будь-якому випадку, ці договори набувають чинності для банку за умови їх підписання, окрім повіреного, ще однією особою з боку банку, яка згідно з довіреністю чи установчими документами банку має право підпису цих договорів.

Крім того, оспорювані договори були схвалені ПАТ «Про Кредит Банк», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією виписки з рахунку НОМЕР_1 від 06.07.2018 року про рух коштів за період з 16.04.2013 по 25.04.2013.

Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до п.3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Також, позивач посилаючись на статтю 227 ЦК України просить визнати вищезазначені договори недійсними, оскільки відповідачем під час укладення кредитних договорів, позичальнику не надавалась генеральна ліцензія на право валютних операцій, а індивідуальні ліцензії НБУ на час укладення та виконання кредитних договорів відсутні у обох сторін.

Згідно із ч. 1 статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Разом з тим, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ).

Відповідно до статті 5 Декрету, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до п. п. в), г) ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо:

- надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

- використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

У відповідності до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 р. №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк

видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій);

З огляду на викладені положення вбачається, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору, а банк, як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, банк має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Із матеріалів справи вбачається, що при укладенні спірних договорів банк діяв на підставі виданих йому Національним банком України банківської ліцензії №195 від 13.10.2011 на право надання банківських послуг (банківські послуги, які є валютними операціями, надаються на підставі генеральної ліцензії Національним банком України на здійснення валютних операцій) визначених частиною третьою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій №195 від 13.10.2011 року.

З огляду на викладене, укладаючи договір банк мав право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії, а посилання позивача на обов'язковість отримання ним індивідуальної ліцензії Національного банку України для здійснення платежів на погашення кредиту відповідно вимог підпункту "г" пункту 4 статті 5 Декрету є безпідставним.

У підпункті 6 пункту 2 договору про надання траншу визначений спосіб видачі кредиту - продаж кредитних коштів на МВРУ та зарахування їх гривневого еквівалента на рахунок позичальника НОМЕР_1 у кредитора.

Відповідно до абз. 2 п.3 договору позичальник уповноважує кредитора здійснити у день видачі кредиту продаж усієї суми кредиту на міжбанківському валютному ринку України (раніше і надалі - МВРУ) за курсом кредитора та зарахувати гривневий еквівалент проданої валюти на рахунок позичальника. Одночасно позичальник уповноважує кредитора здійснити договірне списання суми комісії кредитора та інших банків за операцію з продажу валюти згідно з тарифами кредитора та суми інших витрат/втрат, пов'язаних даною операцією.

Даний договір є невід'ємною частиною рамкової угоди, умови якої вважаються умовами цього договору і регламентують усі відносини між сторонами, що виникли на підставі цього договору (п.7).

Пунктом 5 цього договору встановлено, що погашення усіх грошових зобов'язань позичальника за цим договором здійснюється шляхом зарахування коштів на визначені кредитором рахунки у черговості, вказаній рамковою угодою.

Згідно виписки по особовому рахунку НОМЕР_1 системним адміністратором з 16.04.2013р. по 25.04.2013р. здійснено продаж валюти на МВРУ згідно кредитного договору від 16.04.2013р. №401.43682/FW401/553 у сумі 140000дол. США та отримано 1 118 849,72 грн.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, були дотримані сторонами під час укладання договорів (Рамкова угода №FW401.553 та договір про надання траншу № 401.43682/FW401.553 від 16.04.2013 року).

З огляду на вищевикладене, позивачем не надано будь-яких допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, а натомість відповідачем надано документи що їх спростовують, тому, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів (Рамкова угода №FW401.553 та договір про надання траншу № 401.43682/FW401.553 від 16.04.2013 року) укладені між фізичною особою-підприємцем Нємцовим Олександром Анатолійовичем до акціонерним товариством "ПроКредит Банк"

Враховуючи вищезазначене суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтовані, документально не доведені та не підлягають задоволенню.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст.ст. 74, 129, 232-233, 236-238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата підписання рішення: 22.01.2019 року.

Суддя С.М. Мудрий