ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2019 р. м. Київ Справа№ 920/529/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу:
від прокурора: не з'явився; від позивача-1: не з'явився; від позивача-2: не з'явився; від відповідача: не з'явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства "Слобожанщина Агро"
на рішенняГосподарського суду Сумської області
від25.10.2018
суддя Спиридонова Н.О.
повний текст складено30.10.2018
за позовомпершого заступника керівника Конотопської місцевої прокуратури, м. Конотоп, Сумська обл. в інтересах держави в особі: 1) Головного управління Держгеокадастру в Сумській області, м. Суми 2) Пісківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Пісківської сільської ради, с. Піски, Буринський район, Сумська обл.
доприватного сільськогосподарського підприємства "Слобожанщина Агро", с. Калинівка, Білопільський р-н Сумська обл.
провизнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту від 23.04.2018 та застосування наслідків недійсності правочину

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Конотопської місцевої прокуратури (надалі-прокурор) в інтересах Головного управління Держеокадастру в Сумській області (надалі-позивач 1) та Пісківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Пісківської сільської ради (надалі-позивач 2) звернулось до Господарського суду Сумської області із позовною заявою до приватного сільськогосподарського підприємства "Слобожанщина Агро" (надалі-відповідач), в якій просило суд:

1) визнати недійсним договір про встановлення земельного сервітуту від 23.04.2018, укладений між Пісківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів та приватним сільськогосподарським підприємством "Слобожанщина Агро" та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.04.2018;

2) застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення приватним сільськогосподарським підприємством "Слобожанщина Агро" Пісківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів земельної ділянки площею 31,1425 га, кадастровий номер :04:003:0196;

3) стягнути з відповідача на користь прокуратури Сумської області витрати по сплаті судового збору в сумі 14948,98 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що укладений між позивачем 2 та відповідачем договір є удаваним, оскільки його вчинено для приховання іншого правочину, а саме договору оренди землі, його зміст суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України "Про оренду землі", статуту другого позивача та не спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Також прокурор зазначає, що відповідач на момент укладення договору про встановлення земельного сервітуту не був ні власником ні землекористувачем сусідніх земельних ділянок, чи об'єктів нерухомості під ними, до яких неможливий без використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, а тому не є суб'єктом, який має право вимагати встановлення сервітуту.

За твердженнями прокурора, договір не відповідає вимогам закону, а саме ст.ст. 395, 401, 404 Цивільного кодексу України, ст.ст. 95, 98 Земельного кодексу України, ст. 80 Закону України "Про освіту", суперечить інтересам держави і має бути визнаний недійсним з підстав, наведених у позовній заяві.

Приватне сільськогосподарське підприємство "Слобожанщина Агро" у відзиві на позовну заяву просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що між позивачем 2 та відповідачем укладено оспорюваний договір для здійснення заходів по веденню сільського господарства з дотриманням вимог земельного законодавства щодо встановлення земельних сервітутів та вимог до істотних умов договору. Стосовно другої позовної вимоги щодо повернення земельної ділянки відповідач зазначає, що дана вимога прокурора є некоректною, оскільки земельна ділянка відповідачу не передавалася. Крім того, відповідач зазначив, що прокурор визначаючи суму судового збору керувався вартістю земельної ділянки, зазначеної в технічній документації з нормативної оцінки станом на 24.11.2017, яка не затверджена відповідною радою, а отже не є чинною.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 25.10.2018 у справі № 920/529/18 позовні вимоги задоволено. За рішенням суду:

- визнати недійсним договір про встановлення земельного сервітуту від 23.04.2018, укладений між Пісківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів (41720, Сумська область, Буринський район, с. Піски, вул. Радянська, 5, ідентифікаційний код 33126017) та приватним сільськогосподарським підприємством "Слобожанщина Агро" (41854, Сумська область, Білопільський район, с. Калинівка, вул. Молодіжна, 35, ідентифікаційний код 03370737), зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.04.2018, щодо земельної ділянки кадастровий номер :04:003:0196 загальною площею 31,14250 га;

- зобов'язано приватне сільськогосподарське підприємство "Слобожанщина Агро" (41854, Сумська область, Білопільський район, с. Калинівка, вул. Молодіжна, 35, ідентифікаційний код 03370737) повернути Пісківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів (41720, Сумська область, Буринський район, с. Піски, вул. Радянська, 5, ідентифікаційний код 33126017) земельну ділянку площею 31,1425 га, кадастровий номер :04:003:0196.

Вирішено питання судових витрат.

Місцевий господарський суд, з посиланням на ст.ст. 20, 93, 96, 98, 99, 100, 116, 118, 122, 124, 125, 126, 134 Земельного кодексу України, ст.ст. 203, 215, 216, 325, 995, 401, 404 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 13, 15,16 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 173, 207 Господарського кодексу України та ст. 80 Закону України «Про освіту» дійшов висновку про те, що оспорюваний договір є удаваним правочином, під яким сторони насправді приховали договір оренди земельної ділянки, а також спрямований на використання земельної ділянки, наданої у постійне користування загальноосвітньому навчальному закладу, не за цільовим призначенням, а з метою проведення підприємницької діяльності для отримання прибутку.

Також суд першої інстанції дослідивши укладений спірний догововір дійшов висновку про те, що вказаний договір не відповідає вимогам ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі», якою визначено порядок укладення договору оренди землі, а саме: укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Однак, як зазначив суд першої інстанції позивач 2 фактично передав у користування відповідачеві земельну ділянку державної форми власності, якою не мав права розпоряджатися, за відсутності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, без проведення аукціону.

Також суд першої інстанції зазначив, що відповідач на час укладення договору про встановлення земельного сервітуту не був ні власником, ні землекористувачем сусідніх земельних ділянок, чи об'єктів нерухомості прохід, до яких неможливий без використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, а тому не є суб'єктом, який має право вимагати встановлення сервітуту.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, приватне сільськогосподарське підприємство "Слобожанщина Агро" (надалі-скаржник) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 25.10.2018 у справі № 920/529/18 та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права, а саме ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 395, 401, 404 Цивільного кодексу України, ст.ст. ст. 98, 99 Земельного кодексу України та ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

За твердженнями заявника апеляційної скарги, судом першої інстанції не було встановлено, а прокуратурою належним чином не доведено, ані порушення інтересів держави ані порушення інтересів держави в особі Держгеокадастру.

За доводами скаржника, положення Закону Україну "Про оренду державного та комунального майна", Закон України "Про освіту", Закону Україну "Про вищу освіту", постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" у їх системному поєднанні, дозволяють передавати в оренду або в інше користування рухоме та нерухоме майно або обладнання, за умови, що такі об'єкти тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності та у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Скаржник зазначає про те, що на даний момент, земельна ділянка, що є предметом оспорюваного договору тимчасово не використовується в навчальних, освітніх цілях. Грошові кошти, які були сплачені позивачу 2 відповідачем згідно договору, були направлені на ремонт школи при підготовці до нового навчального року.

Заявник апеляційної скарги вказує про те, що укладаючи 23.04.2018 договір про встановлення земельного сервітуту для здійснення заходів по веденню сільського господарства сторони цілком дотримались вимог земельного законодавства щодо встановлення земельних сервітутів та вимог до істотних умов договору, а це є, насамперед, інформація про земельну ділянку щодо якої встановлюється сервітут, платність обмеженого користування цією земельною ділянкою та строк на який встановлюється земельний сервітут.

На думку скаржника, спірний договір не містить всіх істотних умов договору оренди земельної ділянки, які визначені в ст.ст. 13, 15 Закону України «Про оренду землі».

Крім того заявник апеляційної скарги зазначає що прокурором не доведено/не підтверджено факту передачі в оренду спірної земельної ділянки, оскільки відсутній акт приймання-передачі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2018 відкрито апеляційне провадження у справі № 920/529/18: розгляд апеляційної скарги приватного сільськогосподарського підприємства "Слобожанщина Агро" на рішення Господарського суду Сумської області від 25.10.2018 у справі № 920/529/18 призначено на 14.01.2019.

22.12.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від прокуратурою було подано відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор зазначає про необґрунтованість та безпідставність доводів, викладених у апеляційній скарзі просить відмовити у її задоволенні, а оскаржуваний судовий акт залишити без змін.

14.01.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач 1 зазначає про необґрунтованість та безпідставність доводів, викладених у апеляційній скарзі просить відмовити у її задоволенні, а оскаржуваний судовий акт залишити без змін.

Позивач 2 не подав суду відзивів на апеляційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства "Слобожанщина Агро".

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції ( ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідач (скаржник) в судове засідання не з'явився, проте на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду направив клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник позивача 1 в судове засідання не з'явився, проте на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Прокурор та позивач-2 в судове засідання не з'явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили. Заяв/клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги від прокурора та позивача 2 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду не надходило.

Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі-ГПК України) визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони (ст. 42 ГПК України), зважаючи на відсутність клопотань про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що Пісківська загальноосвітня школа І-ІП ступенів Буринської районної ради Сумської області є комунальною організацією (установою, закладом), заснованим на комунальній власності. Вказані обставини підтверджуються витягом з ЄДРПОУ та статутом другого позивача.

Закон України "Про загальну середню освіту" визначає загальноосвітній навчальний заклад як навчальний заклад, що забезпечує реалізацію права громадян на загальну середню освіту.

Комунальний загальноосвітній навчальний заклад Пісківська ЗОШ діє на підставі Статуту, розробленого на основі Положення про загальноосвітній навчальний заклад, затвердженого відповідним органом управління освітою та зареєстрованого відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 1.5 Статуту другого позивача, погодженого відділом освіти Буринської районної державної адміністрації, затвердженого рішенням сесії Пісківської сільської ради 22.12.2017, головною метою навчального закладу є забезпечення реалізації права громадян на здобуття повної загальної середньої освіти.

Згідно державного акту на право постійного користування земельною ділянкою (серія ЛЯ № 284260), розпорядженням голови Буринської райдержадміністрації від 22.08.2011 № 465 позивачу 2 надано у постійне користування земельну ділянку площею 31,1425 гектарів землі для ведення підсобного сільського господарства школи.

23.04.2018 між Пісківською загальноосвітньою шкоою І-ІІІ ступенів Пісківської сільської ради та приватним сільськоогосподарським підприємством "Слобожанщина Агро" було укладено договір про встановлення земельного сервітуту (надалі - договір), умовами якого передбачено право користування вказаною земельною ділянкою площею 31,1425 га, за адресою: Сумська область, Буринський район, Пісківська сільська рада, кадастровий номер :04:003:0196, яка перебуває у постійному користуванні другого позивача (пункт 1.1. договору). Договір зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.04.2018, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 209.

Пунктом 2.1 договору визначено, що земельний сервітут встановлюється на строк до 31.12.2030.

Згідно п. 4.1 договору другий позивач має право вимагати своєчасного внесення плати та не перешкоджати використанню земельної ділянки.

Відповідно до п. 4.2 договору до відповідача перейшло право користування зазначеною вище земельною ділянкою другого позивача, наданої навчальному закладу на праві постійного користування для освітніх потреб.

У п. 4.2 договору визначено, що відповідач після державної реєстрації договору, має право приступити до використання земельної ділянки; своєчасно вносити плату за встановлення сервітуту; після закінчення терміну договору припинити використання і повернути земельну ділянку.

Звертаючись до суду із вказаним позовом прокурор зазначає, що укладений між позивачем 2 та відповідачем договір є удаваним, оскільки його вчинено для приховання іншого правочину, а саме договору оренди землі, його зміст суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України "Про оренду землі", статуту другого позивача та не спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Також прокурор зазначає, що відповідач на момент укладення договору про встановлення земельного сервітуту не був ні власником ні землекористувачем сусідніх земельних ділянок, чи об'єктів нерухомості під ними, до яких неможливий без використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, а тому не є суб'єктом, який має право вимагати встановлення сервітуту.

За твердженнями прокурора, договір не відповідає вимогам закону, а саме ст.ст. 395, 401, 404 Цивільного кодексу України, ст.ст. 95, 98 Земельного кодексу України, ст. 80 Закону України "Про освіту", суперечить інтересам держави і має бути визнаний недійсним з підстав, наведених у позовній заяві.

Вказане й стало підставою для звернення прокурора до суду із вказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд, виходив з того, що позивачем 2 та відповідачем було вчинено удаваний правочин, під яким сторони насправді приховали договір оренди земельної ділянки.

Також суд першої інстанції зазначив, що відповідач на час укладення договору про встановлення земельного сервітуту не був ні власником, ні землекористувачем сусідніх земельних ділянок, чи об'єктів нерухомості прохід, до яких неможливий без використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, а тому не є суб'єктом, який має право вимагати встановлення сервітуту.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вказаний договір не відповідає вимогам ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі», якою визначено порядок укладення договору оренди землі а саме: укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Однак, як зазначив суд першої інстанції позивач 2 фактично передав у користування відповідачеві земельну ділянку державної форми власності, якою не мав права розпоряджатися за відсутності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, без проведення аукціону.

Також суд першої інстанції вказав, що відповідач на час укладення договору про встановлення земельного сервітуту не був ні власником, ні землекористувачем сусідніх земельних ділянок, чи об'єктів нерухомості прохід, до яких неможливий без використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, а тому не є суб'єктом, який має право вимагати встановлення сервітуту.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновкам місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Стаття 203 Цивільного кодексу України (надалі- ЦК України) встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Частиною 1 ст. 98 Земельного кодексу України ( надалі-ЗК України) визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Положеннями ст. 99 ЗК України передбачено, що землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Статтею 100 ЗК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації, тощо ( ч. 4 ст. 404 ЦК України).

Таким чином, правовідносини земельного сервітуту виникають між власниками (володільцями) сусідніх земельних ділянок, а саме між власником земельної ділянки, яка має бути обтяжена сервітутом, тобто, між особою, яка зобов'язана надати свою земельну ділянку в обмежене користування, і особою, яка вимагає встановлення сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки (іншого нерухомого майна) і якій належить право на встановлення земельного сервітуту.

Тобто, земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

В процесі розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідач на момент укладення договору про встановлення земельного сервітуту не був ні власником, ні землекористувачем сусідніх земельних ділянок, чи об'єктів нерухомості прохід, до яких неможливий без використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, а тому не є суб'єктом, який має право вимагати встановлення сервітуту.

Зазначене підтверджується планом меж земельної ділянки, вказаних в державному акті на право постійного користування земельною ділянкою де зазначається, що суміжними землями: є землі Пісківської сільської ради, а також довідкою відділу у Буринському районі ГУ Держгеокадастру.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що обов'язковою умовою для встановлення сервітуту є умова щодо неможливості задоволення потреби осіб у інший (ніж встановлення сервітуту) спосіб.

Водночас, відомості про те, що відповідач не має змоги задовольнити свої інтереси іншим способом, ніж здійснювати діяльність саме на спірній земельній ділянці, матеріали справи не містять.

За статтею 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької діяльності та інших видів діяльності.

Згідно статті 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати земельну ділянку у володіння, користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно вимог частини першої статті 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди, строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (стаття 15 Закону України "Про оренду землі").

Ознаки договору оренди, в свою чергу випливають зі змісту договору про встановлення земельного сервітуту.

З рахуванням наведених норм цивільного та земельного законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за своєю правовою природою оспорюваний договір сервітутного землекористування є удаваним правочином, вчиненим відповідачами для приховання договору оренди земельної ділянки, що підтверджується змістом п. п. 3.1, 3.2, 4.1, 4.2 договору 23.04.2018, згідно яких відповідач зобов'язний сплачувати орендну плату в грошовій формі.

Як вже зазначалось вище відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою (серія ЛЯ № 284260), розпорядженням голови Буринської райдержадміністрації від 22.08.2011 № 465 позивачу 2 надано у постійне користування земельну ділянку площею 31,1425 гектарів землі для ведення підсобного сільського господарства школи.

Отже, фактично передано землю суб'єкту господарювання для вирощування ним сільськогосподарської продукції і отримання плати за користування землею.

Аналізом умов спірного договору встановлено, що основною його ознакою є платне володіння та користування земельною ділянкою на певний строк.

Таким чином, оспорюваний правочин не є договором про встановлення земельного сервітуту в розумінні ст.ст. 98-100 ЗК України.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов'язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи "в парі" з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням Цивільного кодексу України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і не дійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в статті 203 Цивільного кодексу України.

Прихований правочин завжди підлягає оцінці з точки зору відповідності його загальним умовам чинності правочину, і сам факт прикриття його іншим правочином не може бути підставою його недійсності.

За змістом приписів цивільного законодавства вбачається, що оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети приховати інший правочин, бажають досягти обидві сторони, то до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала внутрішня воля сторін і який вони насправді вчинили.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 Цивільного кодексу України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний (постанова Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 942/263/17).

Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 Цивільного кодексу України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 зазначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення, його нікчемності або про визнання його недійсним.

Аналогічна правова позиція висловлена у пункті 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що порядок передачі земельних ділянок у користування встановлений ч. ч. 1, 2 ст. 124 ЗК України, і передбачає, що передача у користування земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється: на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади та місцевого самоврядування: згідно з їх повноваженнями, передбаченими статтею 122 Земельного кодексу України, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою та третьою статті 134 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 122 ЗК України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: ведення водного господарства; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва.

Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Отже, другий відповідач не наділений повноваженнями на надання земельної ділянки державної форми власності в оренду.

Враховуючи вищевикладене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір про встановлення земельного сервітуту від 23.04.2018, укладений між другим позивачем та відповідачем, не відповідає вимогам статей 395, 401, 404 Цивільного кодексу України, ст.ст. 95, 98 Земельного кодексу України та ст. 80 Закону України "Про освіту".

Також суд апеляційної інстанції погожується з висновком суду першої інстанції про те, що спорюваний договір не відповідає вимогам ч. 2 ст. 16 Закону України « Про оренду землі», з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України "Про оренду землі» укладення договору оренди землі а саме: укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

За умовами п. 2 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 ЗК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зі змісту оспорюваного договору слідує, що другий позивач фактично передав у користування відповідачеві земельну ділянку державної форми власності, якою не мав права розпоряджатися, за відсутності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, без проведення аукціону.

Таким чином, земельним законодавством не передбачено право постійного користувача розпоряджатись земельною ділянкою шляхом передачі її іншим особам у платне користування.

Отже, сторонами не був дотриманий встановлений нормами земельного законодавства порядок щодо передачі в оренду спірної земельної ділянки.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі ст.ст. 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 80 Закону України "Про освіту" передбачено, що до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Порядок умови та форми набуття закладами освіти прав на землю визначаються Земельним кодексом України.

Основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають вилученню, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Об'єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням.

Так, за оспорюваним договором земельна ділянка передана у постійне користування другого позивача з цільовим призначенням для освітніх цілей, а фактично використовується відповідачем для товарного сільськогосподарського виробництва, тобто для здійснення підприємницької діяльності з метою отримання прибутку.

Таким чином, має місце зміна виду її цільового використання.

Так, відповідно до пункту "а" частини першої статті 96 ЗК України, землекористувачі зобов'язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням. Обов'язок землекористувачів використовувати землю за цільовим призначенням, визначений статтею 96 Земельного кодексу України, означає як обов'язок використання землі в межах основного цільового призначення (землі сільськогосподарського призначення), так і в межах цільового призначення (для ведення дослідних та наукових цілей чи для ведення фермерського господарства).

Статтею 20 Земельного кодексу України закріплено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно, а земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33 - 37 Земельного кодексу України. А отже, самостійна зміна виду використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення не допускається.

Відповідно до ст.ст. 210-211 ЗК України, наслідком укладання угод з порушенням законодавства є визнання такої угоди судом недійсною.

З урахуванням вищевикладеного суд апеляційної інстанції приходить оспорюваний договір не є договором про встановлення земельного сервітут, а є прихованим договором оренди землі, його зміст суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельному кодексу України, Закону України "Про оренду землі", статуту другого позивача та не спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Отже, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого і вмотивованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору та, відповідно, для задоволення позову.

Разом з тим, оскільки вимога першого заступника керівника Конотопської місцевої прокуратури про зобов'язання повернути земельна ділянка, що є предметом спірного договору за правовим змістом є реституцією (результатом встановлення судом факту недійсності договору), то, відповідно, вона є похідною вимогою від позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди, то суд апеляційної інстанції погоджується з правомірним висновком місцевого господарського суду, що вимога про повернення земельної ділянки задоволенню підлягає.

Частинами першою, третьою статті 216 Цивільного кодексу України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Щодо твердження заявника апеляційної скарги про те, що прокурором не доведено, а судом не встановлено підстав для здійснення прокурором ані порушення інтересів держави, ані порушення інтересів держави в особі Держгеокадастру, слід зазначити наступне.

Згідно статті 131-1 Конституції України, на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право також звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 55 Господарського процесуального кодексу України, органи та особи, які відповідно до Господарського процесуального кодексу України звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком обмежень, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних, або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України зазначено, що прокурори та їх заступники подають до суду позови, саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах" потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Аналіз вказаної статті Закону дає підстави дійти до висновку що "інтереси держави" (як загальне поняття) являють собою комплекс прав та законних інтересів як в цілому держави України (або народу України), так і інтересів окремої територіальної громади певної місцевості (жителі певного населеного пункту або декількох населених пунктів).

Як закріплено у статтях 13, 14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної знади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Суспільство, Український народ як сукупність окремих суб'єктів, індивідів, людей, також має, з огляду на статті 1, 3, 6-8, 13, 14, 41 Конституції України, конституційне право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності при вирішені земельних питань, правомірно очікувати і розраховувати на те, що держава вживатиме усіх можливих законних засобів і способів для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю.

Отже правовідносини, пов'язані з використанням земель державної чи комунальної власності, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула або може вибути з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Відповідно до статті 1 Земельного кодексу України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу У країни.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі Трегубенко проти України" від 02.11.2004 категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес".

Порушення порядку набуття речових прав на земельні ділянки сільськогосподарського призначення обмежує державу в особі уповноважених органів у її використанні та залученні якнайбільшої суми грошових коштів до бюджету шляхом продажу прав на неї на земельних торгах (аукціоні), позбавляє можливості інших фізичних та юридичних осіб реалізувати свої законні права на отримання земельної ділянки у користування, отримавши перемогу у відповідних торгах.

У даному випадку порушення інтересів держави полягає в порушенні нормативно визначеної законодавцем процедури укладення договору оренди землі; укладанням договору на спільну обробку землі (діяльність) з метою ухилення від укладання договору оренди землі; фактичним переданням вказаної земельної ділянки, виданої виключно для освітньої діяльності, суб'єкту господарювання для здійснення ним підприємницької діяльності.

Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у встановленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності, яке здійснюється з порушенням вимог чинного законодавства, а також недопущення незаконного відчуження майна закладу освіти і використання його всупереч освітнім цілям та порядку, визначеному і законом.

У зв'язку із тим, що відповідач незаконно набув право користування земельною ділянкою навчального закладу, крім того, державне майно, надане освітньому закладу, використовується не за цільовим призначенням, даний позов заявлено в інтересах держави, з метою відновлення порушених прав користування навчального закладу земельною ділянкою.

Спірна земельна ділянка є державною власністю, передана у постійне користування навчальному закладу для освітніх потреб у порядку статей 22, 24 Земельного кодексу України. Укладення вказаного договору між відповідачем та другим позивачем в порушення установленого порядку, передача земельної ділянки навчального закладу іншій особі для підприємницької діяльності порушує державні інтереси.

Посилання заявника апеляційної скарги на постанову Верховного Суду України від 15.03.2018року у справі № 908/457/17 судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки у вказаній постанові встановлено, що приміщення, які є предметом спірного договору оренди, не використовувались у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, були тимчасово вільні, отже, передання цих приміщень в оренду банку не порушує права осіб, які навчаються чи працюють у навчальному закладі, навпаки, розташування відділення банку в орендованих приміщеннях сприяє отриманню студентами та викладачами швидких і якісних банківських послуг насамперед в сфері обслуговування зарплатно-карткових проектів, тобто правовідносини у названій справі не є подібними до правовідносин у справі № 920/529/18.

Відповідно до ст.ст. 7, 13 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтями 77-79 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Надані до матеріалів справи докази та пояснення сторін свідчать про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність та обґрунтованість заявлених ним позовних вимог до відповідача, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

За результатами перегляду даної справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267-269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства "Слобожанщина Агро" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 25.10.2018 у справі № 920/529/18 залишити без змін.

3. Справу № 920/529/18 повернути до Господарського суду Сумської області.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 16.01.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Ю.Б.Михальська

А.І. Тищенко