номер провадження справи 15/55/18
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.01.2019 Справа № 18/5009/7393/11

м. Запоріжжя

Господарський суд Запорізької області у складі: головуючий суддя Горохов І.С.,

за участю секретаря судового засідання Чернетенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарську справу

за позовом Заступника прокурора Запорізької області, 69057, м. Запоріжжя, вул. Матросова, буд. 29-а в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Фонду державного майна України, 01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9

до відповідача 1 Виконавчого комітету Бердянської міської ради, 71112, Запорізька область, м. Бердянськ, пл. І Бердянської ради, 2

до відповідача 2 Приватного акціонерного товариства Приазовкурорт, 71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Котляревського, буд. 12/24

за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 2: Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця, 01000, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 39/41

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Комунальне підприємство Бердянське бюро технічної інвентаризації, 71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Мазіна, буд. 21

про визнання недійсним та скасування п. 4.10. рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради № 219 від 21.04.2005 р. Про оформлення права власності; визнання права власності держави в особі Фонду державного майна України на обєкти нерухомості закритого акціонерного товариства Приазовкурорт (балансоутримувач - Санаторій Бердянськ) та витребування майна із чужого незаконного володіння

За участю представників сторін та учасників процесу:

прокурор Тронь Г.М., посвідчення № 035881 від 05.10.2015;

від позивача ОСОБА_1, довіреність № 3 від 02.01.2018;

від відповідача 1 не зявився;

від відповідача 2 ОСОБА_2, довіреність № 05/01 від 02.01.2018; ОСОБА_3, довіреність № 07/05 від 08.01.2019;

від третьої особи 1 не зявився; в минулих с/з ОСОБА_4, довіреність №10-07/03 від 10.07.2018;

від третьої особи 2 не зявився.

Суть спору:

Постановою Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 16.04.2018 скасовано рішення Господарського суду Запорізької області від 01.02.2016, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 та постанову Вищого господарського суду України від 08.02.2017 у справі № 18/5009/7393/11, справу передано на новий розгляд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2018, справу № 18/5009/7393/11 передано на новий розгляд судді Горохову І.С.

Ухвалою суду від 01.06.2018 справу № 18/5009/7393/11 прийнято до провадження с. Горохова І.С., присвоєно справі номер провадження 15/55/18. Розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 26.06.2018 о/об 14 год. 20 хв.

Ухвалою суду від 26.06.2018 підготовче засідання відкладено на 23.07.2018 об 11 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 23.07.2018 строк підготовчого провадження продовжено на тридцять днів до 29.08.2018. Підготовче засідання відкладено на 09.08.2018 о 10 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 09.08.2018 розгляд підготовчого засідання відкладався на 28.08.2018.

Ухвалою суду від 28.08.2018 провадження у справі № 18/5009/7393/11 зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку ОСОБА_5 Палатою Верховного Суду судового рішення у подібних правовідносинах у справі № 907/50/16.

20.11.2018 ОСОБА_5 Палатою Верховного Суду прийнято ОСОБА_6 у справі № 907/50/16 за касаційною скаргою заступника прокурора Львівської області на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28 листопада 2017 року та рішення Господарського суду Закарпатської області від 26 липня 2017 року. Касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28 листопада 2017 року та рішення Господарського суду Закарпатської області від 26 липня 2017 року - без змін.

Ухвалою суду від 30.11.2018 провадження у справі № 18/5009/7393/11 поновлено, підготовче засідання призначено на 10.12.2018.

Ухвалою суду від 10.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу №18/5009/7393/11 до судового розгляду по суті на 20.12.2018.

Ухвалою суду від 20.12.2018 розгляд справи по суті відкладено до 09.01.2019.

В позовній заяві прокурор просить визнати недійсним та скасувати п. 4.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради № 219 від 21.04.2005 «Про оформлення права власності»; визнати право власності держави в особі Фонду державного майна України на будівлі ЗАТ «Приазовкурорт» (балансоутримувач Санаторій «Бердянськ» за адресою: бул. Котляревського, 33, м. Бердянськ Запорізької області, що складається з основної будівлі «А», гаража «Б», альтанки «В», замощення І, хвіртки № 1, воріт № 2, паркану № 3; витребувати із чужого незаконного володіння приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» (балансоутримувач Санаторій «Бердянськ»» будівлі, за адресою: бул. Котляревського, 33, м. Бердянськ Запорізької області, що складається з основної будівлі «А», гаража «Б», альтанки «В», замощення І, хвіртки № 1, воріт № 2, паркану № 3.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в ході проведеної прокуратурою Запорізької області перевірки додержання вимог законодавства під час відчуження майна оздоровчих закладів професійних спілок було встановлено, що 21.04.2005 Виконкомом Бердянської міської ради прийнято рішення № 219 Про оформлення права власності, яке в частині пункту 4.10. суперечить вимогам законодавства України. Так, оспорюваним пунктом рішення № 219 від 21.04.2005 вирішено оформити право власності за ЗАТ Приазовкурорт (балансоутримувач Санаторій Бердянськ) на будівлю по вул. Котляревського, 33, що складається з основної будівлі А, гаража Б, альтанки В, замощення І, хвіртки № 1, воріт № 2, паркану № 3. Однак, на виконання постанови ОСОБА_6 Міністрів УРСР від 23.04.1960 № 606 Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоровя УРСР усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерства охорони здоровя зобовязано було передати до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з п. 2 вказаної постанови від 23.04.1960 № 606 майно передавалось профспілковим органам у відання. На підставі ст. 86 ЦК Української РСР це передбачало право останньої лише на володіння і користування цим державним майном. Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської ради профспілок стала ОСОБА_6 Федерації професійних спілок України. ОСОБА_6 Верховної ОСОБА_6 Української РСР від 29.11.1990 № 506 Про захист суверенних прав власності Української РСР було введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форм власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна. Статтею 1 Закону України Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України встановлено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. У звязку з наведеним, власником спірного майна на момент прийняття виконавчим комітетом Бердянської міської ради оспорюваного пункту рішення № 219 від 21.04.2005 р. була держава в особі ФДМУ і лише ФДМУ був уповноважений здійснювати розпорядження спірними обєктами нерухомості як державним майном, а не виконавчий комітет Бердянської міської ради. Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується.

Крім того, прокурор вважає, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки про порушення прав та інтересів держави він дізнався лише у серпні 2011 року під час проведення перевірки за дорученням Генеральної прокуратури України від 04.08.2011 № 07/2/1-302 вих-417окв-11 щодо додержання вимог законодавства під час відчуження державного майна, що перебуває у віданні Федерації професійних спілок України.

В судових засіданнях прокурор підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Позивач підтримав позовні вимоги прокурора та вважає їх обґрунтованими, заснованими на законі, просить задовольнити в повному обсязі.

В заяві від 20.06.2018 №10-25-12425 ФДМУ просить визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити цей строк. В обґрунтування заяви зазначає, що на час звернення прокурора з відповідним позовом 21.11.2011 положеннями статті 268 ЦК України було передбачено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не застосовується. З матеріалів справи вбачається, що підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності ЯЯЯ № 470097 від 29.04.2005, тому Фонд не міг дізнатися про порушення свого права, беручи участь у розгляді справи № 137/7 чи складаючи Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходилися у віданні федерації незалежних профспілок України. Також зазначає, що порушення права держави не могло відбутися раніше дня державної реєстрації права власності, тобто до 29.05.2005, оскільки до того майно де-юре не вибуло з державної власності.

Відповідачем-2 неодноразово надавалися відзив на позов, заперечення, нормативне обґрунтування по справі та заперечення на відповідь позивача на відзив, в яких ОСОБА_7 «Приазовкурорт» просить відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску прокурором та позивачем строку позовної давності. При цьому зазначає, що позивач ФДМУ був обізнаний про порушення своїх прав, про що свідчить наступне:

- позивач ФДМУ станом на 24.08.1991 після проведення інвентаризації на виконання вимог постанови Верховної ОСОБА_6 України від 11.11.1996 № 461/96-ВР «Про проект ОСОБА_6 Верховної ОСОБА_6 України про тлумачення ОСОБА_6 ВРУ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР», при складені Переліку лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходились у відданні Федерації незалежних профспілок України, був обізнаний про спірне майно, яке було ним включене за порядковим номером 189;

- наявність рішення Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 у справі № 137/7 за позовом Фонду державного майна України, є ще одним доказом на підтвердження обізнаності Фонду про те, що він знав за ким в той час було зареєстровано право власності на об'єкти ЗАТ «Укрпрофздравниця» (один із засновників ОСОБА_7 «Приазовкурорт»).

Відповідач-1 та треті особи в судові засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. Про час та місце слухання справи повідомлялися у встановленому порядку шляхом направлення на адресу відповідної ухвали. Клопотань про розгляд справи без уповноваженого представника або про відкладення розгляду скарги на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки (п. 2).

Отже, враховуючи, що сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце призначеного судового засідання, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідача-1 та третіх осіб за наявними в матеріалах справи документами.

Розгляд справи відповідно до вимог ст. 222 ГПК України здійснювався за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме програмно апаратного комплексу Оберіг.

В судому засіданні 09.01.2019 судом, в порядку ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення, судом оголошено, що повний текст рішення буде складено протягом 10 днів.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін в судових засіданнях, суд встановив.

Згідно з ОСОБА_6 Міністрів УРСР № 606 від 23.04.1960 Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР та на виконання постанови ОСОБА_6 Міністрів Союзу РСР від 10.03.1960 № 335 Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку, Міністерство охорони здоров'я мало передати до 1 травня 1960 Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок курортні установи, санаторії, будинки відпочинку та таке інше.

Відповідно до пункту 2 вказаної постанови № 606 від 23.04.1960 передача у відання профспілкових органів курортних установ, санаторіїв, будинків відпочинку та інших підприємств і організацій здійснювалася безоплатно, з усім обладнанням, транспортом, допоміжними підприємствами і підсобними господарствами, спорудами, жилими будинками, земельними ділянками, парками станом на 1 січня 1960 року, а також з асигнуваннями на їх утримання, планами з праці, фондами персональних надбавок, капіталовкладеннями, фондами на всі види матеріалів і лімітами на проектування за планом на 1960 рік, невикористаними централізованими коштами курортного збору і амортизаційного фонду та іншими коштами по балансу на 1 січня 1960 року.

Згідно з Указом Президії Верховної ОСОБА_6 України від 30.08.1991 № 1452-XII «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» та Законом України від 10.09.1991 №1540-XII «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України.

ОСОБА_6 Верховної ОСОБА_6 Української РСР від 29.11.1990 «Про захист суверенних прав власності Української РСР» № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Передача майнових комплексів у відання Української республіканської ОСОБА_6 профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала ОСОБА_6 Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Києва № 971 від 23.12.1991 зареєстровано ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», що створене на підставі майна його засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому частка майна Федерації профспілок України, переданого до статуного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», становить 92,92% розміру статуного фонду. З 05.05.2011 правонаступником ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» є Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

Відповідно до ОСОБА_3 прийому-передачі майна від 24.01.1992 Федерація незалежних профспілок України передала у власність Акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» Санаторій «Бердянськ».

20.06.2002 рішенням загальних зборів ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця № 2/6, оформленого Протоколом № 2 Про створення закритого акціонерного товариства Приазовкурорт, було ухвалено виступити останньому співзасновником ЗАТ Приазовкурорт, реорганізувавши його шляхом виділення Приазовське ДП ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця, що розташовані за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вулиця Котляревського, 12/24. Цим же рішенням загальних зборів схвалено проекти установчих документів ЗАТ Приазовкурорт та встановлено, що вклад ЗАТ Укрпрофоздоровниця в статутний фонд ЗАТ Приазовкурорт в розмірі статутного фонду реорганізованого Приазовського дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця в сумі 43 485 200 грн.

Рішенням установчих зборів ЗАТ Приазовкурорт від 31.10.2002 вирішено створити ЗАТ Приазовкурорт та затвердити статут ЗАТ Приазовкурорт. В Установчому договорі про створення і діяльність ЗАТ Приазовкурорт зазначено, що засновниками юридичної особи є ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця та Запорізька обласна ОСОБА_6 професійних спілок. Відповідно до ОСОБА_3 приймання-передачі майна майнового комплексу Приазовського дочірнього підприємства, що належить на правах власності ЗАТ Укрпрофоздоровниця у власність ЗАТ Приазовкурорт, як внесок до Статутного фонду від 30.10.2002 було передано майновий комплекс Санаторій «Бердянськ» у власність ЗАТ «Приазовкурорт» як внесок ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» до статутного фонду Товариства (на підставі свідоцтва про право власності від 12.01.2000 за № 12), додаток № 2 до акту приймання-передачі від 30.10.2002).

Згідно з п. 1.1 Статуту ПАТ «Приазовкурорт», затвердженого позачерговими Загальними зборами акціонерів ЗАТ Приазовкурорт, протокол № 2 від 05.10.2011, і зареєстрованого 12.10.2011 за № 9000201, ЗАТ Приазовкурорт створено відповідно до установчого договору про створення та діяльність ЗАТ Приазовкурорт від 31.10.2002 шляхом перетворення Приазовського Дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця у вищенаведене акціонерне товариство. ЗАТ Приазовкурорт змінено своє найменування на ПАТ Приазовкурорт. ПАТ Приазовкурорт є повним правонаступником Приазовського Дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця.

Рішенням № 219 від 21.04.2005 Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, керуючись п. б пп. 10 ст. 30 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, ст. 25 Статуту територіальної громади міста Бердянська, Законом України Про власність, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації на нерухоме майно від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 28.01.2003 № 66/7387 Про оформлення права власності, а саме: пунктом 4,10, оформлено право власності за ЗАТ Приазовкурорт (балансоутримувач Санаторій Бердянськ) на будівлю по вул. Котляревського, 33 у м. Бердянськ, Запорізької обл., що складається з основної будівлі А, гаража Б, альтанки В, замощення І, хвіртки № 1, воріт № 2, паркану № 3.

На підставі зазначеного рішення № 219 від 21.04.2005 Виконком Бердянської міської ради видав Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія ЯЯЯ № 470097 від 29.04.2005 про право приватної власності ЗАТ Приазовкурорт на будівлю по вулиці Котляревського, 33 у м. Бердянську, Запорізької області, що складається з основної будівлі А, гаража Б, альтанки В, замощення І, хвіртки № 1, воріт № 2, паркану № 3.

Бердянським комунальним підприємством з технічної інвентаризації проведено реєстрацію права власності ЗАТ Приазовкурорт на нежитлову будівлю за адресою: вул. Котляревського, 33 у м. Бердянську Запорізької області, за реєстраційним номером 10651360, номер запису: 903, в книзі: 3, про що був виданий Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7145240 від 29.04.2005.

Проте, постановою Верховної ОСОБА_6 України від 10.04.1992 «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» передбачено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передані тимчасово Фонду державного майна України.

Щодо майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР у зв'язку із законодавчою невизначеністю правонаступників такого майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР та з метою його збереження в інтересах громадян України Верховна ОСОБА_6 України ОСОБА_6 від 04.02.1994 № 3943-XII встановила, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Відповідно до Тимчасового положення про Фонд державного майна України та Закону України «Про Фонд державного майна України», з прийняттям якого наведене положення втратило чинність, Фонд державного майна України є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна.

Отже, з урахуванням того, що спірне майно розташоване на території України та перебувало у віданні загальносоюзної громадської організації, а на момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» - у державній власності, то таке майно не могло бути відчужене без згоди його власника - держави в особі ФДМУ.

Водночас, спірне майно було передано ПАТ «Приазовкурорт» без згоди держави в особі ФДМУ та на час прийняття виконавчим комітетом Бердянської міської ради оскаржуваного прокурором рішення від 21.04.2005 № 219 «Про оформлення права власності» лише ФДМУ був уповноважений розпоряджатися спірним майном.

В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор в інтересах держави в особі ФДМУ, посилається на те, що спірне майно є державним, а тому могло бути відчужене лише за згодою ФДМУ, просить визнати недійсним та скасувати п. 4.10. рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради № 219 від 21.04.2005 «Про оформлення права власності», визнати право власності держави в особі Фонду державного майна України на будівлі Закритого акціонерного товариства «Приазовкурорт» (балансоутримувач Санаторій «Бердянськ» за адресою: бул. Котляревського, 33, м. Бердянськ, Запорізька область, що складається з основної будівлі «А», гаража «Б», альтанки «В», замощення І, хвіртки № 1, воріт № 2, паркану № 3; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_7 «Приазовкурорт» (баланслоутримувач Санатонрій «Бердянськ») зазначені обєкти нерухомості.

Скасовуючи рішення місцевого та апеляційного господарських судів, а також постанову Вищого господарського суду України у справі № 18/5009/7393/11 ОСОБА_8 Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 16.04.2018 зазначив про те, що у порушення вимог статей 261, 268 ЦК України та правової позиції Верховного Суду України, наведеної у постанові від 18.10.2017 по справі № 17/108-11/24, суди у справі, що розглядається, дійшли помилкового висновку щодо початку перебігу позовної давності, відтак, неправильно застосували наслідки спливу позовної давності, передбачені статтею 267 цього Кодексу.

Відтак ключовим для правильного вирішення даного спору є необхідність встановлення вірного початку перебігу строку позовної давності як для прокуратури так і для ФДМУ.

Відповідачем ОСОБА_7 «Приазовкурорт» заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до даних правовідносин в три роки, що передбачено статтею 257 ЦК України. В обґрунтування клопотання посилається на обізнаність прокуратури та ФДМУ щодо пропуску строку позовної давності, про що свідчить наступне:

- позивач ФДМУ станом на 24.08.1991 після проведення інвентаризації на виконання вимог постанови Верховної ОСОБА_8 України від 11.11.1996 № 461/96-ВР «Про проект ОСОБА_6 Верховної ОСОБА_6 України про тлумачення ОСОБА_6 ВРУ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР», при складені Переліку лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходились у відданні Федерації незалежних профспілок України, був обізнаний про спірне майно, яке було ним включене за порядковим номером 189;

- наявність рішення Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 року у справі №137/7 за позовом Фонду державного майна України, є ще одним доказом на підтвердження обізнаності Фонду про те, що він знав за ким в той час було зареєстровано право власності на об'єкти ЗАТ «Укрпрофздравниця» (один із засновників ОСОБА_7 «Приазовкурорт»).

Як свідчать матеріали справи, прокурор, звертаючись до господарського суду з позовом, просив визнати поважними причини пропуску строку звернення з даним позовом та просив поновити строк позовної давності. За твердженням прокурора про порушення інтересів держави він дізнався у серпні 2011 року у ході прокурорської перевірки на виконання доручення Генеральної прокуратури України від 04.08.2011 за вих. № 07/2/1-302вих-417окв-11.

Положеннями статті 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 Цивільного кодексу України набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із зазначених органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

За змістом положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній до 15.12.2017, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до положень частин 2, 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), Цивільного кодексу України визначено як позовну давність (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі ФДМУ, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14, від 25.03.2015 у справі № 11/163/2011/5003, від 22.03.2017 у справі № 5004/2115/11, від 07.06.2017 у справі № 910/27025/14.

Фонд державного майна України надавав до суду письмові пояснення в яких вказує, що про порушення своїх прав та обовязків йому стало відомо в 2011 році з позову прокуратури Запорізької області.

В матеріалах справи міститься клопотання Фонду державного майна України від 20.06.2018 за вих. № 10-25-12425 про визнання причин пропуску позовної давності поважними та поновлення цього строку.

В обґрунтування поважності причини пропуску строків позовної давності посилається на те, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України (чинної на час звернення прокурора з даним позовом до суду) позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. На час звернення з позовом прокурора на правовідносини, які є предметом розгляду у даній справі, позовна давність не поширювалася. Зазначає, що підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності ЯЯЯ № 470097 від 29.04.2005, тому Фонд не міг дізнатись про порушення свого права, беручи участь у розгляді справи № 137/7 чи складаючи Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходились у віданні Федерації незалежних профспілок України. Вважає також, що порушення права держави не могло відбутись раніше дня державної реєстрації, тобто до 29.05.2005, оскільки до того майно де-юре не вибуло з державної власності.

Положення пункту 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 Цивільного кодексу України не поширювалися на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Наведена правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 32/5009/5385/11, від 10.04.2018 у справі № 11/5009/7731/11 та від 11.04.2018 у справі № 30/5009/7730/11.

Крім того, слід зазначити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16).

Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред'явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18).

Це правило пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Сплив позовної давності, про застосуванню якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ОСОБА_6 Верховної ОСОБА_6 України від 01.11.1996 № 461/96-ВР «Про проект ОСОБА_6 Верховної ОСОБА_6 України про тлумачення ОСОБА_6 Верховної ОСОБА_6 України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» Фонду державного майна України доручено провести інвентаризацію майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР станом на 24 серпня 1991 року і подати ОСОБА_8 України перелік суб'єктів, у володінні яких перебуває це майно. На виконання цієї постанови ФДМУ було складено Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 перебували у віданні Федерації незалежних профспілок України (колишньої Укрпрофради), до якого за порядковим номером 189 було включено санаторій «Бердянськ».

Судом встановлено, що відповідно до ОСОБА_6 Верховної ОСОБА_6 України від 01.11.1996 № 461/96-ВР "Про проект ОСОБА_6 Верховної ОСОБА_6 України про тлумачення ОСОБА_6 Верховної ОСОБА_6 України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" ФДМУ доручено провести інвентаризацію майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР станом на 24 серпня 1991 року і подати ОСОБА_8 України перелік суб'єктів, у володінні яких перебуває це майно. На виконання цієї постанови ФДМУ було складено Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 перебували у віданні Федерації незалежних профспілок України (колишньої Укрпрофради), до якого за порядковим номером 189 було включено санаторій "Бердянськ".

Під час розгляду справи в судовому засіданні представником прокуратури зазначено, що спірне майно входить до вище наведеного Переліку, представником ФДМУ також підтвердив цю інформацію.

Незважаючи на викладене та всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання прокурором позову ФДМУ не вживав жодних заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

На вищевказаний Перелік звертає увагу і Верховний суд України у постановах від 25.03.2015 року по справі № 11/163/2011/5003 та від 22.03.2017 у справі № 5004/2115/11, підкреслюючи факт обізнаності ФДМ України про порушення свого права ще у 1996 році.

Також необхідно зазначити, що ОСОБА_5 Верховного Суду залишаючи без задоволення касаційної скаргу заступника прокурора Львівської області, а рішення господарського суду Закарпатської області від 26.07.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28.11.2017 без змін, у пункті 66 постанови Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 зазначила про те, що доводи, викладені у касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки статті 387, 388 Цивільного кодексу України не містять положень про те, що приписи про позовну давність до правовідносин, що врегульовуються цими нормами права, не застосовуються, а положення статті 268 цього Кодексу не передбачають, що вимоги у цій справі відносяться до вимог, на які позовна давність не поширюється.

В матеріалах справи міститься протокол № 9 засідання Виконавчого комітету Бердянської міської ради від 21.04.2005. У вказаному протоколі пунктом 10 зазначено питання Про оформлення права власності, яке слухали під час засідання. За результатами слухання прийняли спірне рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради № 219 від 21.04.2015 «Про оформлення права власності». У вказаному протоколі наведено перелік осіб, які були присутні від підприємств та установ міста, зокрема, був присутній заступник прокурора міста ОСОБА_9

Також про обізнаність прокуратури щодо права власності на майно АТ «Укрпрофоздоровниця» свідчить подання Генеральним прокурором України касаційного подання на постанову Вищого арбітражного суду України від 17.06.1997 у справі № 137/7 за позовом Фонду державного майна України до Федерації профспілок України, Фонду соціального страхування України, акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» про визнання недійсними установчих документів. Як зазначено в рішенні Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 по справі № 137/7 позовні вимоги ФМДУ про визнання недійсними установчих документів АТ «Укрпрофоздоровниця» були заявлені з тих мотивів, що майно, на якому створене Акціонерне товариство, не належало його засновнику Федерації профспілок України.

З урахуванням викладеного, судом не приймаються до уваги твердження позивача щодо його обізнаності стосовно порушення прав та інтересів лише з 2011 року, оскільки позивач був обізнаний про належність спірного майна відповідачу 2 починаючи з 1996 року та мав право і можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права, але не скористався таким правом.

Таким чином, твердження прокурора Запорізької області та Фонду Державного майна України про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності для подачі позову у звязку з тим, що про порушення інтересів держави останні дізналися лише у 2011 році у ході прокурорської перевірки, не приймаються судом як поважні та обґрунтовані, оскільки, як прокурор, так і позивач не могли не знати та повинні були бути обізнані про такі порушення раніше.

Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування причин невжиття ним заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі до звернення прокурора з позовом до суду.

Твердження ФДМУ про обєктивну неможливість дізнатися про порушення свого права раніше звернення прокурора з позовною заявою у звязку з тим, що майно вибуло з державної власності лише з дати державної реєстрації права власності 29.05.2005 суд вважає також безпідставним, оскільки питання щодо приналежності майна державі підіймалось ще під час вирішення спору у справі № 137/7 позивачем в якій виступав саме ФДМУ та після цього жодних дій з повернення державного майна так і не було вжито.

Посилання прокуратури та ФДМУ на не розповсюдження на вимоги заявлені у даному позові позовної давності, суд вважає безпідставним з огляду на наведені вище викладені висновки у постановах Верховного Суду зі спірних питань з приводу застосування положень статті 268 Цивільного кодексу України.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому виконання рішень, винесених судом, є невідємною частиною права на суд, адже в іншому випадку положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії (пункти 34, 37 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бурдов проти Росії).

Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

За приписами ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Вказані докази повинні містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналіз наведених вище норм права вказує на необхідність подання стороною належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї правової позиції щодо наявності порушення її прав та законних інтересів.

Як вже зазначалося, прокурором та позивачем не доведено належними та допустимими доказами поважності причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, натомість відповідачем-2 ОСОБА_7 «Приазовкурорт» доведено про обізнаність позивача про вибуття спірного майна з власності держави щонайменше з 1996 року.

За викладених обставин позовні вимоги Бердянського міжрайонного прокурора, заявлені в інтересах держави в особі Фонду державного майна України задоволенню не підлягають.

На підставі п. 3 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 86, 129, 202, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 21 січня 2019 року.

Суддя І. С. Горохов