ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" січня 2019 р. Справа № 907/361/18

місто Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

Суддів: Матущак О.І., Мирутенко О.Л.,

в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації, вих.№2042/01-10 від 26 вересня 2018 року (з урахуванням заяви про усунення недоліків апеляційної скарги, вих.№2262/01-10 від 31.10.2018 року)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 10 вересня 2018 року (підписане 11.09.2018 року), суддя Васьковський О.В.

у справі №907/361/18

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», м. Київ, в особі Закарпатської філії ПАТ «Укртелеком», м. Ужгород

до відповідача Управління соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації, м. Свалява, Закарпатська область

про стягнення 172 105,80 грн. заборгованості за надані послуги зв'язку на пільгових умовах

в с т а н о в и в :

23 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Закарпатської філії звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Управління соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації про стягнення 172 105,80 грн. заборгованості за надані послуги зв'язку на пільгових умовах.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 10 вересня 2018 року у справі №907/361/18 позов задоволено в повному обсязі: присуджено до стягнення з Управління соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації на користь Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Закарпатської філії ПАТ «Укртелеком» 172 105,80 грн. - невідшкодованих коштів за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян.

Рішення суду мотивоване тим, що матеріалами справи документально підтверджено факт понесення позивачем витрат з надання пільг в період з січня 2016 року по грудень 2017 року на послуги зв'язку споживачам, визначеним Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» від 22.10.1993 року, «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року, «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус» від 24.03.2008 року, «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року на загальну суму 172 105,80 грн., які підлягають відшкодуванню відповідачем. При цьому, суд першої інстанції у рішенні зазначає, що право позивача на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих ним своїм абонентам - пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації і захисту, оскільки фінансові зобов'язання держави виникли з законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг таким категоріям споживачів. Проаналізувавши спірні правовідносини та законодавство, яким здійснюється їх правове регулювання, а також подані позивачем докази, місцевий господарський суд дійшов висновку, що чинним законодавством України не передбачена можливість надання або ненадання пільг з оплати за надані телекомунікаційні послуги відповідним категоріям споживачів цих послуг залежно від стану фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається у відповідності до вимог чинних законів України.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Управління соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 10 вересня 2018 року у справі №907/361/18 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не розглянуто клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, долучене до відзиву на позовну заяву. Щодо суті спору, наголошує, що Законами України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та «Про Державний бюджет України на 2017 рік» не передбачались видатки у вигляді субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг зв'язку та відсутні були підстави для укладення відповідного договору з позивачем, відтак, відповідач як бюджетна організація не має можливості відшкодувати витрати, пов'язані з наданням пільг на телекомунікаційні послуги. Апелянт вважає, що оскільки відсутні бюджетні призначення на компенсацію пільг, така компенсація здійснюється виключно за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 жовтня 2018 року справу №907/361/18 розподілено колегії суддів у складі: Якімець Г.Г. (головуючий суддя), судді: Матущак О.І. та Мирутенко О.Л.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 29 жовтня 2018 року апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації залишено без руху.

Ухвалою суду від 06 листопада 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі №907/361/18 за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації.

Ухвалою суду від 21 листопада 2018 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на підставі ч.10 ст.270 ГПК України.

Ухвала суду від 21 листопада 2018 року отримана позивачем - 26 листопада 2018 року, відповідачем - 29 листопада 2018 року, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Заяв про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, від сторін до суду не надходило.

22 листопада 2018 року від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вих.№236-С100-17 від 19.11.2018 року), в якому останній просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зокрема, зазначає, що сама по собі відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язання, а оскільки, відповідач є самостійною юридичною особою та виступає головним розпорядником бюджетних асигнувань місцевого бюджету а також розпорядником коштів місцевого бюджету на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, відтак, зобов'язаний відшкодувати позивачу понесені ним витрати з надання пільг певним категоріям громадян.

Суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Закарпатської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» є оператором телекомунікацій, який надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до вимог Цивільного та Господарського кодексів України, Закону України «Про телекомунікації», Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 року, та інших законодавчих актів України.

Відповідно до ч.3 ст.63 ЗУ «Про телекомунікації» телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно з п.63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою КМУ №295 від 11.04.2012 року, встановлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред'явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання визначаються виключно законами України. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (ст.19 ЗУ «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»).

Судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Закарпатської філії в період з січня 2016 року по грудень 2017 року надавало телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про охорону дитинства», якими передбачено надання пільг певним категоріям громадян при оплаті за послуги зв'язку (телекомунікаційні послуги).

Видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України, при цьому, порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України (ст.87, ч.2 ст.97 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до ст.102 Бюджетного кодексу України видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з Державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 року затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Пунктом 2 вказаної Постанови (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (п.3 Порядку).

Згідно з п.5 Порядку головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення).

Відповідно до п.8 Порядку (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби, для здійснення відповідних видатків. Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють у п'ятиденний строк розрахунки з постачальниками відповідних послуг і ведуть облік за видами пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема, послуг зв'язку.

Враховуючи наведені вище положення, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що Управління соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації є розпорядником коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, а відтак, на відповідача покладено обов'язок щодо здійснення розрахунків з позивачем за телекомунікаційні послуги (зв'язку), надані особам, які мають право на відповідні пільги.

Так, позивачем доведено та матеріалами справи підтверджено, що останнім понесено витрати з надання пільг в період з січня 2016 року по грудень 2017 року на послуги зв'язку споживачам, визначеним Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про охорону дитинства» на загальну суму 172 105,80 грн., які підлягають відшкодуванню відповідачем.

Поряд з цим, як правильно встановлено місцевим господарським судом позивач належним чином виконав свій обов'язок, передбачений п.10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №117 від 29 січня 2003 року, стосовно щомісячного направлення відповідачу розрахунків видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг у період з січня 2016 року по грудень 2017 року (форма №2 - пільга).

Згідно з п.п.10, 11 вказаного вище Положення підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою « 2-пільга». Уповноважений орган щомісяця: звіряє інформацію, що міститься в Реєстрі, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не провадить розрахунків, що стосуються виявлених розбіжностей, до уточнення цієї інформації.

Слід зазначити, що відповідач в порушення п.11 вищевказаного Положення, доказів в підтвердження проведення звірки інформації, що міститься в Реєстрі осіб, які мають право на пільги, з інформацією, яка надійшла від позивача чи доказів в підтвердження виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику - суду не подав, а пунктом 11 Положення обов'язок проведення щомісячної звірки інформації щодо наданих позивачем послуг покладено саме на відповідача.

Одночасно, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд обґрунтовано відхилив заперечення відповідача щодо відсутності у нього обов'язку компенсувати відповідні виплати без наявності відповідного бюджетного асигнування, оскільки отримання відповідачем бюджетних коштів не є подією, яка неминуче має настати, і відповідно до частини 2 статті 617 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 року відсутність необхідних бюджетних коштів або взяття зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Аналогічна правова позиція в подібних правовідносинах викладена й у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 року у справі №11/446.

Згідно з ст.19 ЗУ «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» виключно Законами України визначаються пільги, зокрема, щодо оплати послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Законом України «Про телекомунікації» та Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 року №295, не передбачено жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі. Вказані норми законодавства закріплюють реалізацію державних соціальних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовний обов'язок оператора телекомунікаційних послуг надавати послуги зв'язку тим категоріям громадян, які мають установлені законодавством пільги з їх оплати, кореспондує безумовний обов'язок держави в особі її органів відшкодувати вартість таких послуг суб'єкту господарювання, який їх надає.

Право позивача на отримання компенсації вартості наданих телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що Законами України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та «Про Державний бюджет України на 2017 рік» видатків на ці потреби не передбачено, оскільки фінансові зобов'язання держави виникли не з наведеного Закону, а з законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг певній категорії осіб, а також з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг таким категоріям споживачів. Таку ж правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №927/291/17.

Поряд з цим, чинне законодавство України не передбачає обов'язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов'язання сторін у такому випадку виникають безпосередньо із Законів України.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 15 червня 2016 року у справі №910/17078/15.

Згідно з ст.509 ЦК України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.11 ЦК України та ст.174 ГК України зобов'язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта.

Таким чином, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема і закону.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Слід зазначити, що сторонами не заперечується факт надання послуг пільговим категоріям населення, при цьому, апелянт наголошує на відсутності бюджетного фінансування та як наслідок, неможливості відшкодувати позивачу витрати за надані послуги.

Згідно з ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Беручи до уваги наведені вище обставини, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про задоволення позову щодо стягнення з Управління соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації на користь Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Закарпатської філії ПАТ «Укртелеком» 172 105,80 грн. - невідшкодованих коштів за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян протягом 2016-2017 років.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відтак, беручи до уваги все наведене вище, доводи апеляційної скарги є безпідставними та такі не спростовують висновків місцевого господарського суду про підставність та обґрунтованість позовних вимог.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання про зупинення провадження у справі, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.2 ст.277 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, відтак, оскільки апеляційний суд дійшов висновку про правильне вирішення місцевим господарським судом цього спору, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 10 вересня 2018 року у справі №907/361/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Матеріали справи №907/361/18 повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Матущак О.І.

Суддя Мирутенко О.Л.