СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2019 р. Справа № 922/1293/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Склярук О.І., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.

при секретарі судового засідання Стойки В.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Коваль Г.Ю, за довіреністю,

від відповідача: Герасименя О.Ю., адвокат за ордером,

від третіх осіб: не прибули,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача (вх. № 420 Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 30.08.18 (повний текст складено 10.09.2018, суддя Бринцев О.В.) у справі № 922/1293/18

за позовом Харківської міської ради, м. Харків

до Фізичної особи - підприємця Месропян Лусіне, м. Харків

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4, м. Харків

про стягнення 101 696, 36 грн.

ВСТАНОВИЛА:

17.05.2018 Харківська міська рада звернулася до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до ФОП Месропян Лусіне про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 101696,36грн.

Господарським судом Харківської області по справі № 922 /1293/ 18 від 30.08.2018 р. прийнято рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Месропян Лусіне (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, буд. 7, ) безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 101.696,36грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1.762,00грн

Рішення обґрунтовано доведеністю позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Харківської області від 30.08.2018 р. у справі № 922/1293/18 та просив суд рішення по справі скасувати, провадження у справі закрити. Вважає, що рішення по справі прийнято судом першої інстанції без врахування усіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається, що спір між Харківською міською радою та гр. Месропян Л. не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, оскільки нерухоме майно, яке знаходиться на спірній земельній ділянці належить на праві спільної часткової власності двом фізичним особам: ОСОБА_4 та Месропян Л, , що підтверджується як інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , реєстру прав власності на нерухоме майно, а також договором купівлі-продажу зазначеної нежитлової будівлі. Наполягає, що позивачем не доведено, що спірна нежитлова будівля використовується відповідачем у підприємницькій діяльності. Доданий до позову акт обстеження земельної ділянки визначення меж та конфігурації земельної ділянки АДРЕСА_2 складений 26.04.2018 вже після закінчення спірного періоду, та не є належним доказом по справі. Площа будівлі в 5,6 раз менше площі земельної ділянки, акт обстеження підписано в односторонньому порядку. Свою позицію також обґрунтовую правовим висновком Великої палати Верховного Суду, який викладено у постанові по справі № 922/3204/17 від 12.06.2018 р.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.10.2018 відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Месропян Лусіне м.Харків на рішення господарського суду Харківської області.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.11.2108 р. апеляційне провадження по справі № 922/1293/18 зупинено на підставі ч.1 п.7 ст.228 ГПК України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 поновлено апеляційне провадження по справі № 922/1293/18 та розгляд справи призначено на 17.01.2019 р.

В судовому засіданні, призначеному на 17.01.2019 р. представник заявника апеляційної скарги підтримав свої вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просив рішення по справі скасувати , провадження по справі закрити.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів, які підтверджують, що відповідач використовував належну йому на праві спільної часткової власності будівлю саме для підприємницької діяльності

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судовому засіданні уповноважених представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,

26.09.2016 між Публічним акціонерним товариством "Харківський завод ім. Г.І. Петровського" та фізичними особами ОСОБА_4 , Месропян Лусіне , було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений Железняк Л.В. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, р/№1048 згідно якого відповідачем Месропян Лусіне було набуто право власності (1/2 частки) на нежитлову будівлю літ. «АД-1», загальною площею 263,4 кв. м по АДРЕСА_2.

Право власності на вказану будівлю 26.09.2016 зареєстровано за Месропян Лусіне в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою від 01.08.2018 №132882896 (т. I, а.с. 78-79).

Вказана будівля літ. «АД-1» розташована на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,1471 га за адресою: АДРЕСА_2.

З моменту набуття права власності на нежитлову будівлю літ. «АД-1», загальною площею 263,4 кв. м (27.09.2016) право користування (оренди) чи інші речові права відповідача на земельну ділянку, на якій розташована вказана нежитлова будівля, не зареєстровані за відповідачем ФОП Месропян Лусіне.

Зазначена вище земельна ділянка належить територіальній громаді м. Харкова на праві комунальної власності.

03.04.2018 на підставі рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 №740/17 "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" між позивачем та третьою особою по цій справі, було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,1471 га (кадастровий номер НОМЕР_1) за адресою АДРЕСА_2 (т. I, а.с. 132-136).

До 03.04.2018 орендна плата за володіння і користування вказаною земельною ділянкою ані відповідачем, ані третьої особою на користь позивача не сплачувалася у зв'язку з чим позивач звернувся до господарського суду з відповідним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог з огляду на користування відповідачем земельною ділянкою без достатньої правової підстави. Нормативно рішення обґрунтовано приписами ст.1212-1214 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними у рішенні, виходячи з наступного.

При розгляді зазначеної справи суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Великої Палати Верховного суду, яка висловлена у постанові від 12.06.2018 р. по справі № 922/3204/17

Так Верховний суд зазначив, що частиною другою статті 2 ЗК України визначено, що суб'єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Відповідно до статті 80 ЗК України суб'єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК України) України у редакції, чинній на час звернення Ради з даним позовом та на час розгляду справи у суді першої інстанції, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних і земельних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15).

ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції та на час її розгляду Великою Палатою Верховного Суду, також встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних і земельних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).

Господарський процесуальний кодекс (далі - ГПК України) України у редакції, чинній на час звернення Ради з даним позовом та на час розгляду справи у суді першої інстанції, встановлював юрисдикцію господарських судів у вирішенні, зокрема, спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, а також спорів, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів (пункт 1 та пункт 6 частини другої статті 12).

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 45 Господарського процесуального кодексу України, Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Згідно зі статтею 4 Господарського процесуального кодексу України Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Отже, господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає положенням ст. 4 ГПК України, а правовідносини, щодо яких виник спір, мають господарський характер.

Відповідно до ч.2 ст. 55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

В матеріалах справи міститься копія договору оренди землі від 03.04.2018 р., згідно якого Харківська міська рада ( орендодавець) та орендар громадянин ОСОБА_4, уклали зазначений договір, за умовами якого орендодавець на підставі рішення Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 р. № 740/17 «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд» надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, несільськогосподарського призначення - землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення, яка знаходиться АДРЕСА_2. Відповідно до п.2 Договору в оренду передається земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,147 га. На земельній ділянці знаходиться об'єкт нерухомого майна - нежитлова будівля літ АД-1.

З договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.09.2016 вбачається, що нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_2, літ. «АД-1», була придбана фізичними особами громадянином України ОСОБА_4 та громадянкою Республіки Вірменія Месропян Лісуне.

Таким чином, нерухоме майно, яке розташована на земельній ділянці, було придбано Месропян Лусіне як фізичною особою, а не фізичною особою-підприємцем.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.04.2018 р. № 122177375 право власності на нежитлову будівлю літ. "АД-1" загальною площею 263,4 м. кв. по пр. Московський, 11 у м. Харкові зареєстровано за фізичними особами ОСОБА_4 та Месропян Л на підставі договору купівлі-продажу від 26.09.2016 р.

З матеріалів справи вбачається, що одним із видів підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця Месропян Л, є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого майна. При цьому, цей від діяльності зазначений як основний. (а.с.14)

Відповідно до статей 319 та 320 Цивільного кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, у тому числі для здійснення підприємницької діяльності. Здавання в оренду власного нерухомого майна нежитлового призначення може здійснюватися фізичними особами як у межах підприємницької діяльності так і поза нею. Відтак, фізична особа може користуватися земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт нерухомості нежитлового призначення, з різними цілями - як пов'язаними зі здійсненням нею господарської діяльності, так і ні. Користування такою земельною ділянкою не свідчить про господарський характер відносин. Відповідний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 306/2004/15-ц.

Для встановлення факту користування земельною ділянкою з метою здійснення господарської чи підприємницької діяльності позивач мав довести суду факт здійснення фізичною особа-підприємцем певної господарської діяльності на цій земельній ділянці (виготовлення і реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг з метою отримання прибутку).

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка використовується відповідачем в комерційних цілях з 2016 р., зокрема, що частина об'єкта нерухомості, яка належить відповідачу, передавалася в оренду третім особам.

Наданий до справи акт обстеження, визначення меж, площі конфігурації земельної ділянки за адресою м. Харків, пр. Московський. 11 від 26.04.2018 складено в односторонньому порядку, а тому є не належним доказом по справі.

Сам факт реєстрації Месропян Л. в якості суб'єкта підприємницької діяльності з 2015 р. не свідчить про те, що вона використовувала зазначену земельну ділянку з 2016 по 2018 р. для підприємницької діяльності.

Крім того, з 2018 р. уся спірна земельна ділянка була передана в оренду фізичній особі ОСОБА_4, який є співвласником об'єкта нерухомості.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що спірні правовідносини виникли між Харківською міською радою та Месропян Л., як фізичною особою, яка є співвласником нерухомого майна, яке розташовується на спірній земельній ділянці.

Таким чином, даний спір не підлягає розгляду в господарських судах України, у зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Згідно з ч.2 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що господарським судом першої інстанції порушені норми процесуального права, висновки, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, ухвалене ним рішення не може вважатися обґрунтованим, у зв'язку з чим колегія суддів знаходить підстави для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення та закриття провадження у справі.

Так, відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Керуючись статтями 231, 269, п.4, ч.1 ст.275, 278, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

1.Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Месропян Лусіне на рішення господарського суду Харківської області від 30.08.2018 р. по справі № 922/1293/18 - задовольнити

2.Рішення господарського суду Харківської області від 30.08.2018р. у справі № 922/1293/18 - скасувати.

3.Провадження у справі закрити.

4.Роз'яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного суду у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 21.01.2019

Головуючий суддя (доповідач) О.І. Склярук

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов