ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року, м. Херсон, справа № 923/996/18

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропром-Центр"

до Приватного підприємства "Приватне орендне підприємство "Чонгар"

про стягнення 93 278,70 грн,

у с т а н о в и в:

Дії, аргументи та докази позивача

30.11.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропром-Центр» звернулося до суду вимогами, спрямованими до Приватного підприємства «Приватне орендне підприємство «Чонгар», про стягнення 93 278,70 грн, з яких: 60 847,56 грн основної заборгованості, 8 518,66 грн відсотків за користування товарним кредитом, 1 908,18 грн пені, 1 034,41 грн інфляційних, 160,03 грн річних та 20 809,86 грн штрафу, нарахованих за договором поставки № 11 від 13.09.2018.

У якості обґрунтування власної позиції позивач вказав, що на підставі укладеного між сторонами договору поставки відповідач зобов’язаний був сплатити вартість поставленого позивачем відповідно до видаткової накладної № 3393 від 14.09.2018 на суму 72 819 грн товару, але здійснив часткову оплату у сумі 11 971,44 грн, а тому заборгував 60847,56 грн. У зв’язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов’язання позивачем нараховані вказані суми відсотків за користування товарним кредитом, пені, інфляційних, річних та штрафу,

З метою підтвердження заявлених вимог, позивач разом із позовною заявою надав та послався на наступні докази:

- договір поставки № 11 від 13.09.2018 (а.с. 22-24),

- генеральну довіреність № 31 від 14.09.2018 (а.с. 25),

- специфікацію № 11/18/3393 від 13.09.2018 (а.с. 26),

- додаткову угоду до специфікації від 13.09.2018 (а.с. 27),

- видаткову накладну № 3393 від 14.09.2018 (а.с. 28),

- претензію № 44/2 від 14.11.2018 (а.с. 29- 30),

- виписку банку по рахунку (а.с. 31),

Процесуальні дії та рішення суду

Ухвалою суду від 04.12.2018 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення та виклику учасників справи. Цією ж ухвалою відповідачу встановлений строк (04.01.2019) надати відзив на позов, а позивачу строк (09.01.2019) – відповідь на відзив, проте у вказаний час відповідач відзив на позов не надав. Вказана ухвала направлена відповідачу за його адресою у той же день, але повернута поштою з відміткою, що підприємство не працює. Таким чином судом вжиті належні заходи щодо повідомлення відповідача про заявлений до нього позов та судовий його розгляд.

Статтею 248 ГПК України встановлено, що «суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі», у зв’язку з чим суд дотримався даного правового положення та розглянув справу у межах вказаного строку, виходячи з наведеної дати відкриття провадження у справі.

При вирішенні питання порядку подачі доказів з метою їх подальшої оцінки при винесенні даного рішення, суд зазначає, що позивачем дотримані вимоги частини 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України щодо подачі доказів разом із позовною заявою, а тому названі вище письмові докази прийняті судом до розгляду.

Суд також констатує, що сторонами не заявлено будь-яких процесуальних клопотань.

Установлені судом обставини

06.03.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агропром-Центр», як постачальником, та Приватним підприємством «Приватне орендне підприємство «Чонгар», як покупцем, укладений договір поставки № 11.

Основними умовами цього договору, які впливають на взаємовідносини сторін щодо наявного між ними спору, є наступні:

- «Відповідно до умов договору постачальник зобов’язується поставляти покупцеві насіннєвий матеріал, продукцію сільськогосподарського та виробничо-технічного призначення …, а покупець зобов’язується прийняти товар й оплатити його вартість» (пункт 1.1.),

- «Найменування товару, його кількість, ціна та загальна вартість указуються в Специфікаціях …» (пункт 1.2.),

- «Ціна партії товару і загальна його вартість указуються у Специфікації. Сторони встановлюють ціну товару та розміри платежів у гривнях та визначають їх еквівалент у відповідній іноземній валюті …» (пункт 3.1.),

- «Строки оплати товару вказуються в Специфікації. Якщо товар буде поставлено з відстроченням розрахунків на визначений строк в специфікації, це вважатиметься товарним кредитом …» (пункт 3.4.),

- «Якщо покупець прострочить оплату товарного кредиту або передплати до 10 днів, на прострочену суму заборгованості (передплату або товарний кредит) нараховуються проценти у розмірі 0,15 % при простроченні більш ніж на десять днів на прострочену суму заборгованості нараховуються проценти у розмірі 0,5 % за кожен день прострочення від дня , коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати» (пункт 3.9.),

- «У випадку несвоєчасної оплати товару, покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення платежу за весь період прострочення. У разі прострочення платежу понад двадцять днів, крім нарахованої пені, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 30% від суми заборгованості, що складається з ціни товару, курсової різниці та товарного кредиту» (пункт 4.2.).

У той же день між сторонами складена специфікація № 11/18/3393, як додаток до вказаного договору поставки, за умовами якої визначено найменування товару, його кількість та загальна ціна – 72 819 грн. Поряд з цим нею визначені умови оплати, а саме: перша сплата у сумі 11 971,44 грн повинна бути сплачена до 19.09.2018, друга сплата у сумі 60 847,56 грн – 25.10.2018.

На виконання умов договору позивач за накладною № 3393 від 14.09.2018 поставив відповідачу, який діяв через власного представника за довіреністю № 31 від 14.09.2018, товар на загальну суму 72 819 грн, чим виконав взяте на себе за договором зобов’язання.

Проте, за обліковими даними позивача відповідач сплатив вартість товару частково у сумі 11 971,44 грн, а тому несплаченою сумою є 60 847,56 грн.

З метою спонукання до виконання договірного зобов’язання позивач 14.11.2018 направив відповідачу претензію № 44/2 про оплату заборгованості, але на час розгляду справи в суді вона залишена без реагування.

Поряд з цим, через невиконання умов договору позивачем нараховані 8 518,66 грн відсотків за користування товарним кредитом, 1 908,18 грн пені, 1 034,41 грн інфляційних, 160,03 грн річних та 20 809,86 грн штрафу.

Оцінка суду установлених обставин на норм діючого законодавства

Щодо правової природи договору та договірних відносин

Установлені судом обставини наявності укладеного між сторонами договору, свідчать про виникнення між ними майново-господарських зобов’язань, у силу яких у відповідності до приписів статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України одна сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони, а інша (управнена) сторона має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

За частиною 1 статті 175 того ж Кодексу майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зміст та умови договору, аналіз правовідносин та господарсько-договірних зобов’язань (майново-господарських зобов’язань у відповідності до частини 1 статті 179 ГК України), які виникли між сторонами на підставі вказаного договору (правочину), з огляду на вказані правові положення, свідчать, що за своєю юридичною природою між ними укладений договір поставки. Зокрема, згідно з приписами статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник) зобов’язується передати у встановлений строк товар у власність покупця, а покупець зобов’язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Поряд з цим, за частиною 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. Так, відповідно до частини 1 статті 692 того ж Кодексу покупець зобов’язаний оплатити товар після його прийняття, якщо договором не встановлений інший строк оплати.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлені загальні правила виконання господарських зобов’язань, за якими:

- «Суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом» (частина 1);

- «кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором» (частина 2);

- «не допускаються одностороння відмова від виконання зобов’язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов’язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином» (частина 7).

За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач, допустивши несвоєчасну оплату вартості отриманого товару, порушив взяте на себе зобов’язання.

Щодо відповідальності за невиконання зобов’язання

Вирішуючи правомірність нарахованих та заявлених до стягнення сум пені та штрафу, суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 199 ГК України виконання господарських зобов’язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов’язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а за частинами 1 та 2 статті 217 ГК України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких - застосування штрафних санкцій.

Безпосередньо правові наслідки порушення грошових зобов’язань передбачені приписами статей 230-237 ГК України та статей 549 - 552, 611 ЦК України.

Так, згідно із частиною 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

В статті 549 ЦК України конкретизовано визначення таких штрафних санкцій, а саме «штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання» (частина 2), «пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання» (частина 3).

Разом з тим, у відповідності до приписів частини 2 статті 551 того ж Кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, неустойка має безпосередню мету стимулювати боржника до виконання зобов’язання; за допомогою неустойки забезпечуються права кредитора шляхом створення таких умов, що підвищують рівень вірогідності виконання зобов’язання; неустойка стягується по факту невиконання чи неналежного виконання зобов’язання боржником, трансформуючись у такий спосіб у міру цивільно-правової відповідальності.

За приписом статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

При цьому за частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Так, в пункті 4.2. договору сторони встановили можливість застосування неустойки у випадку невиконання та неналежного виконання покупцем зобов’язань по договору відповідно у розмірах: пені – в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення платежу за весь період прострочення; штрафу – в розмірі 30 % від суми заборгованості, що складається з ціни товару, курсової різниці та товарного кредиту, у разі прострочення платежу понад двадцять днів.

Отже нарахування позивачем 1 908,18 грн пені за період з 25.10.2018 по 27.11.2018 та 20 809,86 грн штрафу є правомірним.

Щодо відповідальності за невиконання грошового зобов’язання

У відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України «боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом».

Вказані інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування за загальним правилом здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов’язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Разом з тим, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічні правові висновки викладені в пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов’язань».

У даному випадку пунктом 3.9. договору визначений інший розмір процентів, які позивачем обраховані як сума відсотків за користування товарним кредитом у розмірі 8 518,66 грн, а тому фактично позивачем здійснено повторне нарахування річних у сумі 160,03 грн.

Таким чином, відповідач, порушивши грошове зобов’язання, повинен, за вказаних правових приписів та договірних умов, сплатити позивачу 1 034,41 грн інфляційних та 8 518,66 грн річних, розрахунок яких судом перевірений та він є правомірним. Водночас, подвійне нарахування річних у сумі 160,03 грн не є правомірним.

Висновки суду з предмету судового розгляду

На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів, з урахуванням факту несплати відповідачем 60 847,56 грн основної заборгованості, 8 518,66 грн відсотків за користування товарним кредитом, 1 908,18 грн пені, 1 034,41 грн інфляційних та 20 809,86 грн штрафу у добровільному порядку, доведеністю позивачем власних вимог, не спростування їх відповідачем, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у цих сумах. Разом з тим, позовні вимоги в частині нарахування річних у сумі 160,03 грн задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат

Судовими витратами у даній справі є витрати позивача на сплату судового збору відповідно до платіжного доручення № 2 від 26.11.2018 у сумі 1762 грн, які згідно з приписами статті 129 ГПК України підлягають стягненню з відповідача.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 238, 240 ГПК України,

у х в а л и в :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Приватне орендне підприємство «Чонгар» (75570 Херсонська область, Генічеський район, с. Чонгар, вул. Ю. Гагаріна; ідентифікаційний номер 30874762) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропром-Центр» (04080 м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 60, корпус «П», офіс 9; ідентифікаційний код 30211319) – 60 847,56 грн основної заборгованості, 8 518,66 грн відсотків за користування товарним кредитом, 1 908,18 грн пені, 1 034,41 грн інфляційних, 20 809,86 грн штрафу та 1 762 грн компенсації по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя           М.К. Закурін