ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15 січня 2019 р. Справа №903/760/18

за позовом: Державного підприємства "Львівський державний інститут проектування комунального будівництва "Львівдіпрокомунбуд"

до відповідача: фізичної особи-підприємця Рачука Олександра Віталійовича

про визнання договору недійсним Суддя Шум М.С.

секретар с/з Кобись Є.О.

Представники сторін: н/з

Суть спору: Державне підприємство "Львівський державний інститут проектування комунального будівництва "Львівдіпрокомунбуд" звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до фізичної особи-підприємця Рачука Олександра Віталійовича про визнання недійсним договору №101/5041/с/п від 03.07.2015р.

Ухвалою суду розгляду справи по суті призначено на 15.01.2019р.

14.01.2019р. від позивача надійшло клопотання, в якому просять перенести судове засідання по причині хвороби представника.

Щодо клопотання про відкладення розгляду справи, суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом, а не обов'язком суду. Клопотання позивача не підтверджене належними та допустимими доказами.

На підставі вищенаведеного, суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

В судове засідання представники сторін не з'явилися, проте сторони були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання про що свідчать відповідні повідомлення про вручення поштових відправлень(наявні в матеріалах справи).

Беручи до уваги приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, господарський суд визнавши зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами, -

встановив:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.08.2018р. у справі 914/923/18(набрало законної сили, доказів протилежного суду не подано) позов ФОП Рачука О.В. до Державного підприємства "Львівський державний інститут проектування комунального будівництва "Львівдіпрокомунбуд" задоволено повністю, стягнуто з останніх на користь підприємця 488536 грн. основного боргу та 7328,04 грн. судового збору(а.с.16-20).

Вказаним рішення суду встановлено, що між фізичною особою-підприємцем Рачуком Олександром Віталійовичем та Державним підприємством «Львівський державний інститут проектування комунального будівництва «Львівдіпрокумунбуд» було укладено договір на виконання проектно-вишукувальних робіт №101/5041/сп від 03.07.2015р. з додатками до нього(а.с.21-40).

Відповідно до умов цього договору виконавець зобов'язується на підставі вихідних даних на проектування, наданих замовником (відповідачем у справі), своїми силами і засобами виконати згідно з державними будівельними нормами та іншими нормативними документами проектні роботи по об'єкту (стадія Робочий проект): «Паспортизація теплових пунктів в м. Кременчук».

У розділі 2 договору «вартість робіт та порядок розрахунків» сторони погодили, що загальна вартість проектних робіт відповідно до протоколу погодження договірної ціни (додаток 1), становить 703536 грн. Оплата за виконані роботи здійснюється замовником шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця. Замовник бере на себе зобов'язання оплатити вартість виконаних робіт, що вказана у п.2.1 договору, протягом 15 календарних робочих днів з моменту видачі готової документації та підписання Акту здачі-приймання документації.

14.09.2015р. відповідач частково оплатив позивачу 215000 грн. попередньої оплати за виконані проектні роботи згідно договору, що підтверджується копією банківської виписки по особовому рахунку ФОП Рачука О.В..

01.10.2015р. сторони договору підписали акт №1/101/5041/сп здачі-приймання проектних робіт, назва об'єкту: «Паспортизація теплових пунктів в м. Кременчук». Згідно цього Акту до сплати підлягає 488536 грн..

Також в даному рішенні встановлено, що ФОП Рачука О.В. свої обов'язки по договору №101/5041/сп від 03.07.2015р. щодо розроблення проектної документації виконав, ДП "Львівський державний інститут проектування комунального будівництва "Львівдіпрокомунбуд" отримали вказану документацію, проте не оплатив повністю і вчасно її вартості.

Згідно ч.4 ст.75 ГПК України, Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, обставини щодо укладання спірного договору, часткової його оплати відповідачем та підписання між сторонами акту №1/101/5041/сп від 01.10.2015р. не доказуються при вирішені справи №903/760/18, що розглядається Господарським судом Волинської області.

Підставою для подання позову про визнання недійсним договору 101/5041 с/п від 03.07.2015р. став аудиторський звіт Державної аудиторської служби України №24-18/3 від 24.04.2018р.(а.с.10-14).

В даному звіті зазначено, що договір на виконання проектно-вишукувальних робіт №101/5041/сп від 03.07.2015р. має ознаки нікчемності, рекомендовано скерувати до суду позов щодо визнання договору недійсним.

За умови існування між сторонами договірних правовідносин (договір №101/5041/сп), посилання на акт Державної аудиторської служби України №24-18/3 від 24.04.2018р. є неправомірним, оскільки виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати (аналогічна позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 22.01.2013 р. у справі № 3-69гс12).

Загальне поняття акта ревізії наведено у пункті 3 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 № 550 із подальшими змінами (далі - Порядок), згідно з яким акт ревізії - документ, який складається посадовими особами органу державного фінансового контролю, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати.

У даному випадку акт ревізії, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень (що в свою чергу відповідає встановленим правилам складання акта ревізії), не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії (аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 10.09.2013 у справі № 21-237а13).

Суд зазначає, що звертаючись з позовом про визнання правочину недійсним позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. За відсутністю доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені ст.203 ЦК України, ними зокрема є наступні: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013р. №11 передбачено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно п.3.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Судом не встановлено та позивачем не доведено, неправомірності дій відповідача при укладанні спірного правочину, також не встановлено норм законодавства, яким не відповідає оспорюваний Договір.

Згідно ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи документи та пояснення сторін, господарський суд, оцінюючи подані сторонами докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, зокрема сплату позивачем на виконання оспорюваного договору авансу та наявність судового рішення(яке набрало законної сили), яким за спірним договором стягнуто з позивача по даній справі заборгованості, дійшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, позбавлені фактичного та правового обґрунтування, а також такі, що не відповідають, як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з чим прийшов висновку, що право чи інтерес позивача не порушені, тому відмовляє в позові з підстав необґрунтованості та безпідставності позовних вимог.

Керуючись ст.73-79, 86, 129, 130, 185, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено

21.01.2019

Суддя М. С. Шум