РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.01.2019Справа № 910/14030/18

Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування", м. Київ

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна", м. Київ

про стягнення 16 487,05 грн., -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" (відповідач) суми страхового відшкодування в розмірі 16 487,05 грн., посилаючись на те, що у межах фактичних витрат (виплаченого своєму страхувальнику страхового відшкодування у зв'язку з пошкодженням застрахованого автомобіля за вирахуванням часткової сплати відповідачем суми відшкодування) у позивача виникло право вимоги до відповідача.

Згідно з п. 1 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.

Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2018р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами та запропоновано сторонам у встановлені судом строки подати відповідні заяви по суті.

15.11.2018р. (надісланий засобами поштового зв'язку 13.11.2018р. у запропонований судом строк) до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній з посиланням на положення чинного законодавства вказує на те, що він є особою, на яку покладено обов'язок з відшкодування позивачеві вартості відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, натомість у поданому позивачем звіті вартість матеріальної шкоди, завданої власнику застрахованого позивачем автомобіля визначена без урахування значення фізичного зносу. Відповідач вказує на те, що ним було проведено самостійно розрахунок страхового відшкодування та визначено суму 23 223,07 грн. та коефіцієнт фізичного зносу - 0,5900 та враховуючи передбачений полісом №АК/3751816 розмір франшизи - 1 000,00 грн., виплачено позивачеві суму страхового відшкодування у розмірі 22 223,07 грн. На думку відповідача, решту понесених позивачем витрат за вказаним страховим випадком у порядку ст. 1194 ЦК України має нести винуватець ДТП.

Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив у запропонований судом строк не скористався.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

У зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. у період з 26.12.2018р. по 11.01.2019р. у відпустці, а 12.01.2019р. - 13.01.2019р. є вихідними днями, суд підписує рішення у перший робочий день після виходу з відпустки - 14.01.2019р.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.12.2017р. між позивачем та ОСОБА_1 (страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 803/17-Т/О (далі - Договір страхування), у відповідності до умов якого позивач взяв на себе зобов'язання, у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу, автомобіля марки "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1, виплатити страхувальнику страхове відшкодування за шкоду заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної події (далі - ДТП).

13.02.2018р. в м. Одеса по вул. М.Боровського ОСОБА_2 керуючи автомобілем "МАН", реєстраційний номер НОМЕР_2, рухаючись заднім ходом не впевнився в безпечності та скоїв зіткнення з автомобілем "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_1, внаслідок чого названим транспортним засобам були завдані механічні пошкодження.

Постановою Малиновського районного суду міста Одеси від 26.03.2018р. у справі №521/3521/18 ОСОБА_2 за здійснення вказаного ДТП було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

14.02.2018р. страхувальник звернувся до позивача з заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу.

Відповідно до рахунку СТО (ТОВ "Адіс-Авто") № СЧ-028277 від 20.02.2018р. вартість ремонту автомобіля "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1 становить 42 960,12 грн.

Згідно наданого позивачем Звіту вих. № 3248 від 21.02.2018р. вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1 з урахуванням ПДВ та коефіцієнту фізичного зносу (Ез = 0,0000) становить 43 511,39 грн.

Відповідно до Страхового акту № 006.00172518-1 від 27.02.2018р. та розрахунку до нього, розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику становить 39 710,12 грн.

З урахуванням рахунку СТО (ТОВ "Адіс-Авто") № СЧ-028277 від 20.02.2018р. та Звіту вих. № 3248 від 21.02.2018р. позивач на виконання умов Договору страхування виплатив своєму страхувальнику страхове відшкодування в сумі 39 710,12 грн., перерахувавши його на рахунок СТО, що підтверджується доданим до матеріалів справи платіжним дорученням № 985276 від 03.03.2018р. на вказану суму.

Як вказує позивач, оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу "МАН", реєстраційний номер НОМЕР_2 була застрахована у відповідача на підставі полісу № АК/3751816, ним було направлено на адресу відповідача заяву про відшкодування збитків, у відповідь на яку відповідачем виплачено позивачеві частині страхового відшкодування у розмірі 22 223,07 грн.

Спір у даній справі виник внаслідок того, що, на думку позивача, решту виплаченого ним страхового відшкодування має здійснити відповідач як особа, відповідальна за заподіяні винною в ДТП особою збитки, натомість відповідач вважає, що виплативши позивачеві 22 223,07 грн. у якості страхового відшкодування ним повністю виконано своє зобов'язання як страховика за полісом № АК/3751816, а решту понесених позивачем витрат має нести винна в ДТП особа.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України "Про страхування" за договором страхування страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно пункту 22.1. статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Як встановлено судом, позивачем з урахуванням рахунку СТО (ТОВ "Адіс-Авто") №СЧ-028277 від 20.02.2018р. та Звіту вих. № 3248 від 21.02.2018р., на підставі складеного ним Страхового акту № 006.00172518-1 від 27.02.2018р. виплачено своєму страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 39 710,12 грн.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, до позивача перейшло право вимоги, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування" та п. 22.1. ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в межах суми виплаченого страхового відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13 та від 23.09.2015 у справі № 3-303гс15.

Водночас, судом у вирішенні спору враховано, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 зі справи № 3-50гс15).

Аналогічної позиції дотримується також Верховний Суд у своїй постанові від 13.03.2018р. по справі № 910/9396/17.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_2 встановлена у судовому порядку, а цивільно-правова відповідальність винної в ДТП особи, яка керувала автомобілем "МАН", реєстраційний номер НОМЕР_2, станом на дату ДТП була застрахована у відповідача на підставі страхового полісу № АК/3751816, отже останній є особою, відповідальною за спричинену у ДТП шкоду.

Згідно ст. 12.1. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу № АК/3751816 ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну становить 100 000,00 грн., а розмір франшизи - 1 000,00 грн.

Згідно з абзацом другим пункту 36.2 статті 36 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника) сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Вартість ремонту автомобіля з врахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з'ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ.

Аналогічної позиції дотримується також Верховний суд у своїй постанові від 13.03.2018р. по справі № 910/9396/17.

Судом за даними реєстру платників ПДВ (https://cabinet.sfs.gov.ua/registers/pdv) встановлено, що ТОВ "Адіс-Авто" (ідент. код 34251784) з 10.03.2006р. є платником ПДВ, у зв'язку з чим, позивачем правомірно включено до суми страхового відшкодування відповідну суму податку.

Судом відхилено як необґрунтовані доводи відповідача, викладені у відзиві стосовно того, що у поданому позивачем звіті вартість матеріальної шкоди, завданої власнику застрахованого позивачем автомобіля визначена без урахування значення фізичного зносу.

Суд дослідив наданий позивачем Звіт ТОВ "Експертно-асистуюча компанія "Фаворит" вих. № 3248 від 21.02.2018р., виконаний оцінювачем колісних транспортних засобів ОСОБА_4, докази на підтвердження включення до реєстру оцінювачів та суб'єктів оціночної діяльності, кваліфікації, тощо якого додані до матеріалів справи та встановив, що при складенні звіту оцінювачем було визначено коефіцієнт фізичного зносу на рівні 0,00.

Суд не може визнати у якості належного та допустимого доказу на підтвердження розміру страхового відшкодування розмір суми матеріального збитку по справі № від 22.06.2018р., поданий відповідачем, згідно з яким сума страхового відшкодування становить 23 223,07 грн. та коефіцієнт зносу деталей - 0,5900, оскільки вказаний розрахунок не містить відповідної методики на підставі якої було визначено таку суму відшкодування та коефіцієнт зносу деталей, доказів на підтвердження кваліфікації підписанта розрахунку, тощо.

З цих підстав, суд погоджується з доводами позивача про те, що понесені останнім витрати за вказаним вище страховим випадком має нести відповідач у повному обсязі, а підстави для застосування ст. 1194 ЦК України до спірних правовідносин відсутні.

Розмір шкоди, завданої застрахованому позивачем автомобілю, доведений у встановленому законом порядку та належними засобами доказування.

Відповідачем не надано суду доказів на спростування вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля внаслідок його пошкодження в ДТП, і також відповідач не спростував розраховану позивачем суму страхового відшкодування.

З урахуванням викладеного, з відповідача має бути стягнуто 16 487,05 грн. = 39 710,12 грн. (сума випаленого позивачем своєму страхувальнику страхового відшкодування) - 22 223,07 грн. (сума сплаченого відповідачем страхового відшкодування) - 1 000,00 грн. (франшиза за полісом).

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд зазначає, що обов'язок з виплати страхового відшкодування у страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальної (полісом) виникає за наявності всіх елементів юридичного складу, зокрема: настання страхового випадку - ДТП; подання заяви на виплату страхового відшкодування та інших необхідних документів, передбачених п. 35.2 ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Отже, заява про виплату страхового відшкодування не є досудовою претензією, а є обов'язковим елементом юридичного складу, за наявності якого у відповідача (страховика за полісом) настає обов'язок з виплати страхового відшкодування.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять будь-яких доказів звернення позивача з вимогою (заявою) до відповідача про виплату страхового відшкодування внаслідок завдання шкоди застрахованому позивачем автомобілю внаслідок ДТП, що мала місце 13.02.2018р.

У своїй позовній заяві, позивач обмежився лише посиланням на відправлення такої заяви відповідачеві.

Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.03.2018р. у справі № 910/426/17 потерпіла особа не зобов'язана звертатися до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди, з вимогою про виплату страхового відшкодування у строк, встановлений підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961 (впродовж одного року). Таке право, враховуючи висновок, викладений у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами в залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Незвернення позивача до страховика (відповідача) з заявою про виплату страхового відшкодування, а звернення безпосередньо до суду в межах річного строку, який встановлений підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961 не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 21.08.2018р. у справі № 227/3573/16-ц.

Як встановлено судом вище, спірне ДТП сталось 13.02.2018р., страхувальник повідомив позивача про настання події, що має ознаки страхового випадку - 14.02.2018р., а з позовною заявою позивач звернувся до суду засобами поштового зв'язку 18.10.2018р. згідно відбитку календарного штемпеля підприємства поштового зв'язку на конверті, тобто у межах річного строку, який встановлений підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/14030/18 підлягають задоволенню в повному обсязі та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума страхового відшкодування в розмірі 16 487,05 грн.

Судовій збір в розмірі 1 762,00 грн., відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" (ідентифікаційний код 23510137, місцезнаходження: 03049, м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 25) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (ідентифікаційний код 33908322, адреса: 03056, м. Київ, вул. Борщагівська, буд. 154) 16 487,05 грн. (шістнадцять тисяч чотириста вісімдесят сім гривень 05 коп.) суми страхового відшкодування та 1 762,00 грн. (одну тисячу сімсот шістдесят дві гривні 00 коп.) судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 14.01.2019р.

Суддя С.М. Морозов