СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" січня 2019 р. Справа № 917/960/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Слободін М.М. , суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача не зявився;

відповідача адвокат ОСОБА_1, посвідчення №2455 від 30.10.2018 року, довіреність №49 юр-2 від 03.01.2018 року, свідоцтво серії ПТ №2455 від 30.10.2018 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод», м. Кременчук, Полтавська область (вх. № 1223П/1-18)

на рішення господарського суду Полтавської області від 22.10.2018 року у справі №917/960/18, ухвалене в приміщенні господарського суду Полтавської області (суддя Безрук Т.М.), повний текст якого складено 22.10.2018 року.

за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ОСОБА_2 акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ

до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод», м. Кременчук, Полтавська область

про стягнення 13994,90 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 22.10.2018р. у справі №917/960/18 позов задоволено повністю; стягнуто з ОСОБА_2 акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод" на користь ОСОБА_2 акціонерного товариства Українська залізниця в особі філії "Українська залізнична швидкісна компанія" ОСОБА_2 акціонерного товариства "Українська залізниця" 13994грн. 90 коп. штрафу, 1762грн. 00 коп. відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Публічне акціонерне товариство «Крюківський вагонобудівний завод» з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 22.10.2018 року у справі №917/960/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне:

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, так як винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Сторонами погоджено у договорі інший розмір штрафних санкцій, а ніж той що передбачено ч.2 ст.231 ГК України та приймаючи до уваги, що сторони свідомо не включили до договору додаткову відповідальність для відповідача , а саме штраф у розмірі 7% за невиконання зобовязання понад 30 днів, - суд першої інстанції неправомірно дійшов висновку про стягнення з відповідача додаткових штрафних санкцій, всупереч умовам погодженого сторонами договору та норм чинного законодавства.

Також, посилається на Постанову Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.12.2013 року №14.

Судом першої інстанції порушено його процесуальне право, передбачене ч.4 ст.167 ГПК України, а саме те, що фактично суд позбавив відповідача можливості подати заперечення на відповідь на відзив.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2018 року суддею доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Терещенко О.І., судді Хачатрян В.С.,судді Слободіна М.М.

29.11.2018 року на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи №917/960/18 у судовому засіданні з викликом учасників справи (вх.1729), яке долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.11.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод» на рішення господарського суду Полтавської області від 22.10.2018 року у справі №917/960/18; учасникам справи встановлено строк -5 днів на протязі якого вони мають право подати відзиви на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам частини 2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України; призначено справу №917/960/18 до розгляду на 09.01.2019 року.

26.12.2018 року на адресу від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.2752),в якому останній просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод» на рішення господарського суду Полтавської області від 22.10.2018 року у справі №917/960/18 відхилити; рішення господарського суду Полтавської області від 22.10.2018 року у справі №917/960/18 залишити без змін.

Позивач зазначає, що ним були виконані усі умови договору, в той час як відповідачем зобовязання перед замовником виконано з порушенням строків на 38 днів.

Таким чином, за прострочення понад 30 днів виконання зобовязання по договору відповідач згідно ст.231 Господарського Кодексу України повинен додатково сплатити штраф у розмірі 7% вартості послуг, з яких допущено прострочення, що становить 13 994,40 грн. (199 920 грн- вартість послуги х 7%).

У судовому засіданні 09.01.2019 року представник відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод» підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 22.10.2018 року у справі №917/960/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача-Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ОСОБА_2 акціонерного товариства «Українська залізниця» в судове засідання 09.01.2019 року не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотному боці ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні про відправлення її копій сторонам і є доказом належного повідомлення учасників спору про дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України.

На підтвердження направлення копії ухвали від 30.11.2018 року сторонам у справі додано фіскальні чеки УДППЗ "Укрпошта" від 03.12.2018 року №126 та №134, з яких вбачається, що філія «Українська залізнична швидкісна компанія» ОСОБА_2 акціонерного товариства «Українська залізниця» отримала копію ухвалу 06.12.2018 року, а ПАТ «Укрзалізниця» 07.12.2018 року.

Крім того, вказану ухвалу суду від 30.11.2018 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

19.03.2017 року між Філією "Українська залізнична швидкісна компанія" ОСОБА_2 акціонерного товариства "Українська залізниця" та ОСОБА_2 акціонерним товариством "Крюківський вагонобудівний завод" укладено договір № 7618/010037/с/19-УЗШК з додатками, про надання послуг з модернізації систем оповіщення в частині відкриття/закриття дверей двох пятивагонних складів вагонів пасажирських МПЛТ та двох електропоїздів серії ЕКр1, загальною кількістю 96 блоків оповіщення.

За умовами п. 1.1 договору позивач доручає, а відповідач зобовязується власними силами, засобами, матеріалами та фахівцями надати послуги з модернізації системи оповіщення в частині відкриття/закриття дверей двох пятивагонних складів вагонів пасажирських МПЛТ та двох електропоїздів серії Екр1, загальною кількістю 96 блоків оповіщення, відповідно до узгодженого сторонами Технічного рішення на проведення модернізації системи оповіщення відкриття/закриття дверей вагонів пасажирських МПЛТ та електропоїздів серії Екр1 (додаток № 1) та умов договору, а замовник прийняти та провести оплату за надані послуги.

Найменування послуг, кількість, ціну та загальну вартість послуг в сумі 199920,00 грн. сторони узгодили в Додатку № 2 «Специфікація».

Відповідно до п. 3.1. договору ціна на послуги з модернізації системи оповіщення відкриття/закриття дверей одного п'ятивагонного складу пасажирських МПЛТ та одного електропоїзду серії ЕКРІ визначається згідно калькуляцій.

В додатку № 3 до договору сторони узгодили калькуляцію надання послуг з модернізації системи оповіщення відкриття/закриття дверей одного п"ятивагонного складу вагонів пасажирських МПЛТ у сумі 37485,00 грн.

В додатку № 4 до договору сторони узгодили калькуляцію надання послуг з модернізації системи оповіщення відкриття/закриття дверей одного електропоїзду серії Екр1 у сумі 62475,00 грн.

В додатку № 5 до договору сторони узгодили графік проведення модернізації системи оповіщення відкриття/закриття дверей вагонів пасажирських МПЛТ та електропоїздів серії ЕКр1 в строк до 21.04.2018 року включно.

Актом перевірки виконання модернізації системи оповіщення двох пятивагонних складів вагонів пасажирських МПЛТ та двох електропоїздів серії ЕКр1 від 29.05.2018 року встановлено, що завершення виконання модернізації на п'ятивагонному складі пасажирських МПЛТ (Одеса) та електропоїзді серії ЕКр1-002 відповідач провів 29.05.2018 року.

Посилаючись на те, що відповідачем здійснено прострочення понад тридцять днів виконання зобов'язання по договору, позивач на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України нарахував відповідачу штраф у розмірі 7% вартості послуг, з яких допущено прострочення, що становить 13 994,40 грн. (з розрахунку 199 920 грн. вартості послуги х 7%).

Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Донецької області, в якому він просив стягнути з ОСОБА_2 акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод» на користь ОСОБА_2 акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ОСОБА_2 акціонерного товариства «Українська залізниця» штраф в сумі 13 994,90 грн.

22.10.2018 року господарським судом Полтавської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обовязки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Предметом спору у даній справі є стягнення штрафу .

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема з договорів та інших правочинів.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Верховний суд України у постанові від 04.02.2014 року у справі № 3-1гс14 зазначив, що аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкцій у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або

законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з

обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.02.2014 року у справі №3-1гс14.

Місцевий господарський суд вірно відхилив заперечення відповідача зіславшись на положення ч. ст.231 Господарського Кодексу України, в якій зазначено на те , що санкції стягуються у розмірі, зазначеному цією статтею, якщо інший розмір не встановлено в договорі; тобто сторони у договорі можуть передбачити інший розмір штрафу чи пені.

Також, з матеріалів справи вбачається, що в договорі № 7618/010037/с/19-УЗШК від 19.03.2018 року сторони передбачили інший розмір пені, проте розмір штрафу сторонами не узгоджувався.

А за таких обставин аргументи апелянта щодо того, що сторонами погоджено у договорі інший розмір штрафних санкцій, а ніж той що передбачено ч.2 ст.231 ГК України та, що сторони свідомо не включили до договору додаткову відповідальність для відповідача , а саме штраф у розмірі 7% за невиконання зобовязання понад 30 днів не приймаються.

Отже, місцевий господарський суд вірно вказав на те, що штраф підлягає нарахуванню у розмірі, встановленому ч. 2 ст. 231 ГК України.

Також, відповідно до частини 2 статті 22 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про залізничний транспорт" законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з законів України "Про транспорт", "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Відповідно до п.п. 1, 2 Статуту ПАТ Українська залізниця є юридичною особою, утвореною відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування». Товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Товариство утворене як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Укрзалізниці, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовано шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" .

Вказані обставини стверджують той факт, що позивач відноситься до державного сектору економіки.

За змістом п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

За матеріалами справи, відповідач зобовязаний був провести модернізацію в строк до 21.04.2018 року включно. Проте виконання послуг було завершено лише 29.05.2018 року, тобто з простроченням більше ніж на 30 днів.

Господарський суд першої інстанції вірно зазначив на визнання відповідачем у відзиві факту завершення виконання модернізації 29.05.2018 року, тобто з затримкою на 38 днів .

Також місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що відповідачем були порушені права позивача за захистом яких мало місце звернення до суду та задовольнив позовні вимоги про стягнення 13994,00 грн. штрафу.

Окрім того не приймаються аргументи апелянта щодо того, що судом першої інстанції порушено його процесуальне право, передбачене ч.4 ст.167 ГПК України, а саме те, що фактично суд позбавив відповідача можливості подати заперечення на відповідь на відзив.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою господарського суду першої інстанції від 06.09.2018 року відповідачу, зокрема, було встановлено строк для подання суду відзиву на позов-15 днів з дня вручення даної ухвали; встановлено відповідачу строк для подання суду (за бажанням) клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін - 15 днів з дня вручення даної ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив - подати до суду заперечення (ст.167 ГПК України), копії заперечень надати (направити) позивачу; встановлено відповідачу строк для подання суду заперечень - до 01.10.2018 року (включно).

Дана ухвала від 06.09.2018 року була відправлена відповідачу 07.09.2018 року, про що свідчить штамп на зворотному боці ухвали; на підтвердження направлення копії ухвали від 06.09.2018 року відповідачу у справі додано повідомлення про вручення поштового відправлення від 14.09.2018 року, з якого вбачається, що відповідач отримав копію ухвали 11.09.2018 року, тобто строк поштового перебігу складає 4 дні.

01.10.2018 року на адресу господарського суду Полтавської області від ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» надійшов відзив (вх.9072), який долучено до матеріалів справи.

17.10.2018 року на адресу господарського суду Полтавської області від позивача надійшла відповідь на відзив та докази надсилання його копії відповідачу (вх.9661), яку долучено до матеріалів справи.

Отже, відповідач з урахуванням поштового перебігу повинен був отримати відповідь на відзив до дня передбаченого до розгляду справи в господарському суді першої інстанції та не був позбавлений права на подання заперечення на відзив, однак він таким правом не скористався.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 22.10.2018 року у справі №917/960/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14.01.2019

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя М.М. Слободін

Суддя В.С. Хачатрян