ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2019 р. Справа№ 910/3359/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Промінек» та Приватного акціонерного товариства «F& Realty»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2018

у справі № 910/3359/18 (суддя Босий В.П.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «F&є Realty»

до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Промінек»;

2. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання іпотеки припиненою

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «F&т Realty» (надалі - ПрАТ «F&і Realty», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі - АТ «Банк «Фінанси та Кредит», відповідач) про визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором №1268И/1105 від 25.11.2005, укладеним між позивачем та відповідачем в забезпечення виконання грошового зобов'язання за договором про мультивалютну кредитну лінію №1248м-08 від 10.06.2008.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.08.2018 у справі №910/3359/18 у позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що статтею 17 Закону України «Про іпотеку», яка містить виключний перелік підстав для припинення іпотеки, не передбачено такої підстави як зміна зобов'язання, що призводило б до збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця; норми глави 50 «Припинення зобов'язання» Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) не передбачають такої підстави для припинення зобов'язання як сплив позовної давності, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про безпідставність тверджень позивача про припинення іпотеки за іпотечним договором внаслідок пропуску відповідачем строку позовної давності; матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що основне зобов'язання за Кредитним договором є погашеним чи припиненим, а тому й відсутні правові підстави для припинення правовідносин, які виникли у сторін з метою забезпечення виконання вказаного зобов'язання; твердження позивача про те, що іпотека за іпотечним договором припинилася у зв'язку з припиненням основного зобов'язання, визнано судом таким, що суперечить приписам чинного законодавства України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2018 відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Промінек» (надалі - ТОВ «Промінек», третя особа-1) та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - третя особа-2) в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ТОВ «Промінек» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити у зв'язку з наявністю підстав недотримання сторонами узгодження істотних умов іпотечного договору, які вимагає ст. 18 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла станом на 25.11.2005.

В обґрунтування апеляційної скарги третя особа-1 посилалась на неправильне застосуванням судом норм матеріального права та вказувала, що в іпотечному договорі, укладеному між сторонами, відсутня така істотна умова, як порядок виконання основного зобов'язання, у зв'язку з чим, згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про іпотеку», такий іпотечний договір вважається неукладеним, а відтак, іпотечного зобов'язання між позивачем та відповідачем не виникло; за змістом ст. 653 ЦК України необхідною умовою зміни зобов'язання є його існування, адже неможливо змінити зобов'язання, яке не виникло, а тому договори про внесення змін до іпотечного договору не можуть змінити зобов'язання між сторонами за іпотечним договором, яке не існує; вказаними договорами про внесення змін до іпотечного договору не передбачено внесення змін до п. 17 іпотечного договору, яким визначений момент набрання ним чинності, відмінний від визначеного ст. 3 Закону України «Про іпотеку» в редакції станом на 25.11.2005; сторони не уклали та нотаріально не посвідчили угоду, якою б передбачили поновлення дії іпотечного договору з іншої дати, відмінної від 25.11.2005; іпотечний договір не існує як зобов'язання між сторонами, та не набув чинності, так як до спірних правовідносин застосовується закон в редакції, яка діяла на момент виникнення цих правовідносин.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.09.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Промінек» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2018 у справі №910/3359/18 та призначено її до розгляду на 24.10.2018.

ПрАТ «F&р Realty», не погоджуючись з рішенням суду, також звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу ПрАТ «F&ь Realty» мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням судом норм матеріального права, зокрема, незастосуванням приписів ч. 4 ст. 3 та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», а також ст. 613 ЦК України.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач наголошував на тому, що відповідно до іпотечного договору та договорів про внесення змін до нього позивач не брав на себе відповідальності за договір про мультивалютну кредитну лінію №1248м-08 від 10.06.2008; незважаючи на те, що ПрАТ «F&у Realty» виступало майновим поручителем за кредитними договорами, останньому не були надані їх копії; відповідач проігнорував вимоги п. 2 іпотечного договору, що у випадку зміни сторонами основного зобов'язання банк мав звернутися до іпотекодавця, а іпотекодавець зобов'язаний був невідкладно укласти з іпотекодержателем відповідну додаткову угоду до цього договору; збільшення основного зобов'язання або відсотків за ним у розумінні Закону України «Про іпотеку» має наслідком виникнення нового зобов'язання, якщо в договорі, яким воно визначається, не встановлені критерії такого збільшення; судом не враховано ту обставину, що відповідач внаслідок бездіяльності чи умисно, нараховуючи пеню, значно збільшив заборгованість позичальника; судом в оскаржуваному рішенні жодним чином не відображено факту погашення ТОВ «Промінек» заборгованості перед АТ «Банк «Фінанси та Кредит»; судом не враховано, що пункт 16 іпотечного договору, який визначає строк його дії, не узгоджується з нормами ЦК України та Закону України «Про іпотеку», а відтак, є нікчемним; у договорі про внесення змін до іпотечного договору сторони не визначили критерії розміру вимоги у грошовій формі, яка виникне у майбутньому, внаслідок чого виник новий кредитний договір, за яким позивач не приймав на себе зобов'язань щодо його забезпечення та відповідно, нести за ним відповідальність, тобто іпотека за іпотечним договором є припиненою.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.09.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ «F& Realty» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2018 у справі №910/3359/18, прийнято до спільного розгляду вказану апеляційну скаргу з апеляційною скаргою ТОВ «Промінек» та призначено їх до розгляду на 24.10.2018.

Третя особа-2 скористалася правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надала відзив на апеляційні скарги, в якому просила залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційних скарг, третя особа-2 вказувала на те, що матеріали справи не містять доказів, що підтверджують припинення іпотеки у спосіб, визначений ст. 17 Закону України «Про іпотеку», яка містить виключний перелік підстав для припинення іпотеки, аналогічний закріпленому у ст. 593 ЦК України; у разі зміни будь-якого строку виконання основного зобов'язання право іпотеки не припиняється, при цьому, якщо збільшується розмір основного зобов'язання, право іпотеки розповсюджується також і на нього; пропуск позовної давності не є підставою для припинення іпотечного зобов'язання, оскільки не припиняє суб'єктивного цивільного права.

Відповідач також скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзиви на апеляційні скарги, в яких просив залишити апеляційні скарги без задоволення.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги ПрАТ «F&N Realty», відповідач наголошував на тому, що посилання позивача на збільшення обсягу відповідальності позичальника призвело до припинення іпотеки за іпотечним договором, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги третьої особи-1, відповідач вказував на те, що зазначена апеляційна скарга за своїм змістом є лише викладенням власного бачення обставин укладення спірного іпотечного договору та не заслуговує на увагу апеляційного суду в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки згідно з ч. 5 ст. 269 ГПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У зв'язку з розпочатою процедурою ліквідації та припиненням здійснення правосуддя Київським апеляційним господарським судом матеріали справи було передано до новоутвореного Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2018 відкрито спільне апеляційне провадження за апеляційними скаргами ТОВ «Промінек» та ПрАТ «F&с Realty» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2018 у справі № 910/3359/18 та призначено їх до розгляду на 03.12.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2018, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №910/3359/18 оголошено перерву на 10.01.2019.

04.01.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли пояснення до апеляційної скарги, в яких останній повторно наголосив на підставах для визнання іпотеки за іпотечним договором припиненою.

У судовому засіданні представники відповідача та третьої особи-1 підтримали вимоги апеляційних скарг, просили їх задовольнити, рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи-2 проти апеляційних скарг заперечили, вказуючи на необґрунтованість наведених у них доводів, а рішення Господарського суду міста Києва просили залишити без змін.

10.01.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 25.11.2005 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (у тексті договору - іпотекодержатель) та Закритим акціонерним товариством «F&" Realty», яке після зміни організаційно-правової форми є ПрАТ «F&н Realty» (у тексті договору - іпотекодавець) було укладено іпотечний договір №1268 И/1105 (надалі - іпотечний договір).

Відповідно до п. 1 іпотечного договору іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: нежиле приміщення (в літ. «Л»), що розташоване за адресою м. Київ, вул. Індустріальна, 27, загальною площею - 322,90 кв.м (надалі - предмет іпотеки).

Пунктом 2 іпотечного договору в момент його укладення було визначено, що зазначений предмет іпотеки передається у заставу як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих громадянину України ОСОБА_2 (позивальник) за кредитним договором №1631pv-10-05 від 31.10.2005 (надалі - основне зобов'язання) на суму 2 400 000,00 дол. США строком до 31.10.2006, а також процентів за користування кредитними ресурсами, виходячи з процентної ставки, вказаної в п. 21 основного зобов'язання, а також комісійної винагороди за основним зобов'язанням, неустойки за цим договором або за основним зобов'язанням, враховуючи відшкодування збитків, завданих прострочкою платежів за основним зобов'язанням, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі (в тому числі, витрати за виконавчим написом), визначеному на момент фактичного задоволення вимог.

10.06.2008 між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (у тексті договору - банк) та ТОВ «Промінек» (у тексті договору - позичальник) було укладено договір про мультивалютну кредитну лінію №1248м-08 (надалі - Кредитний договір), відповідно до якого банк надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання.

Договором від 08.07.2008 про внесення змін до іпотечного договору пункт 2 останнього викладено в наступній редакції: «Зазначений предмет іпотеки передається у заставу, як забезпечення кредитних ресурсів, виданих:

- громадянину ОСОБА_3 (позичальник-1) за договором про відкриття кредитної лінії №1622pv-09-05 від 14.09.2005 на суму 1 872 428,00 дол. США;

- ТОВ «Промінек» (позичальник-2) за договором про відновлювальну кредитну лінію №549 pv-01-05 від 10.05.2005 з усіма змінами і додатками до нього на загальну суму 84 800 000,00 дол. США;

- ТОВ «Промінек» (позичальник-2) за договором про мультивалютну кредитну лінію №1248м-08 від 10.06.2008 з усіма змінами і додатками до нього на загальну суму 400 000 000,00 грн.

Договором від 24.06.2011 про внесення змін до іпотечного договору його пункт 2 був викладений в наступній редакції: «Зазначений предмет іпотеки передається в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих ТОВ «Промінек» за договором про мультивалютну кредитну лінію №1248м-08 від 10.06.2008 з усіма змінами та додатками до нього (основне зобов'язання) на загальну суму 516 000 000,00 грн, строком до 01.06.2012, а також процентів за користування кредитом, визначених пунктом 3.1 основним зобов'язанням та змінами до нього, а також сплати комісійної винагороди, неустойки за цим договором або за основним зобов'язанням, враховуючи відшкодування збитків, завданих прострочкою платежів за вищезазначеними договорами, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі (в тому числі витрати за виконавчим написом), визначеному на момент фактичного задоволення вимог. Проценти за користування кредитом сплачуються позичальником заставодержателю згідно пункту 3.4 основного зобов'язання та змін до нього. У випадку зміни сторонами основного зобов'язання, іпотекодавець зобов'язується невідкладно укласти з іпотекодержателем відповідний договір про внесення змін до цього договору.

У зв'язку з невиконанням боржником грошового зобов'язання за Кредитним договором, АТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до ПрАТ «F&а Realty» з вимогою №3-242100/10899 від 04.10.2016, в якій вимагав протягом 30 днів з моменту отримання даної вимоги повернути кредитні кошти та погасити заборгованість за Кредитним договором, яка станом на 01.09.2016 складала 450 572 622,53 грн, з яких: сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту - 75,29 дол. США та 100,00 Євро, сума простроченої заборгованості по відсоткам - 146 524 849,08 грн, 7 236 853,43 грн, 1 319 183,97 фунтів стерлінгів та 4 308,92 Євро, а також пеня за прострочення основного боргу, відсотків - 70 008 867 грн.

У вказаній вимозі відповідач зазначив, що у разі невиконання даних вимог останній залишає за собою право розпочати процедуру стягнення на заставлене майно, а саме: нежиле приміщення (в літ. «Л»), що розташоване за адресою: місто Київ, вул. Вадима Гетьмана (Індустріальна), будинок 27, загальною площею 322,90 грн.

Стверджуючи про наявність підстав для визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором №1268И/1105 від 25.11.2005, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржників вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цією ж статтею визначено і орієнтовний перелік способів захисту. В пункті 7 частини другої статті 16 ЦК України визначено припинення правовідношення, як один із способів захисту цивільних прав.

Частиною другою статті 20 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) визначено, що способами захисту прав суб'єктів господарювання є, зокрема, визнання наявності або відсутності прав та припинення господарських правовідносин.

Укладення між сторонами у справі іпотечного договору стало підставою для виникнення між ними прав та обов'язків з приводу виконання умов вказаного договору. У разі існування між сторонами, які перебувають між собою в певних правовідносинах, спору про припинення зобов'язань за договором, такий спір може бути передано на вирішення суду, а вимога про визнання припиненими зобов'язань за договором по суті є вимогою про припинення господарських правовідносин за цим договором, що відповідає передбаченим статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України способам захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем неодноразово змінювались підстави позову.

Зокрема, як на підставу для припинення іпотеки позивач посилався на ту обставину, що банком було збільшено обсяг заборгованості ТОВ «Промінек» за Кредитним договором, про наявність якої позивач, як майновий поручитель, не був обізнаний, а відтак, і не повинен нести відповідальність за невиконання такого зобов'язання.

Крім того, як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі позивач наголошував на тому, що сторонами Кредитного договору були укладені численні додаткові угоди, які змінювали обсяг кредиту та строк повернення грошових коштів за таким договором, проте позивач, як майновий поручитель, своєї згоди на це не надавав.

Відхиляючи вказані доводи позивача та погоджуючись з мотивами відмови суду у задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини 1 статті 572, частини 1 статті 575 ЦК України в силу застави (іпотеки, якщо у заставі нерухоме майно) кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 576 ЦК України встановлено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 3 цього Закону іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Таким чином, іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель (іпотекодавець) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Підстави припинення права застави визначені статтею 593 ЦК України, а щодо іпотеки, як її окремого виду, також і статтею 17 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним, знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Тобто, вказаною нормою не передбачено такої підстави для припинення іпотеки як зміна зобов'язання, що призводило б до збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця.

У постанові Верховного Суду України від 16.10.2012 у справі №3-43гс12 зроблено висновок про те, що підстави припинення іпотеки, як окремого виду забезпечення виконання зобов'язання, безпосередньо врегульовані окремими нормами цивільного закону, а тому суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов'язання незалежно від ступеня їх подібності в суті відносин чи найменуванні сторін. Крім того, сприйняття положення частини першої статті 583 ЦК України про те, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель), як підстави для застосування статті 559 ЦК України, суперечить змісту статті 8 ЦК України щодо аналогії закону. Правові статуси поручителя і майнового поручителя врегульовані окремо, з суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення і для вирішення спорів з їх участю шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02.07.2018 у справі №206/3076/17.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правомірно відхилив як необґрунтовані посилання позивача на те, що збільшення обсягу відповідальності позичальника призвело до припинення іпотеки за іпотечним договором, оскільки такі не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України.

Колегія суддів також звертає увагу на положення п. 14 іпотечного договору, відповідно до якого, в разі зміни будь-якого строку виконання основного зобов'язання, право іпотеки не припиняється. При цьому, якщо збільшується розмір основного зобов'язання, право іпотеки розповсюджується також і на такі зобов'язання.

Крім того, як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в додаткових поясненнях до апеляційної скарги позивач стверджував про пропуск відповідачем строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові, а також має наслідком припинення основного зобов'язання для іпотекодержателя.

Колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду та вважає вказані твердження позивача безпідставними, з огляду на наступне.

Правила припинення зобов'язання визначені в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

При цьому, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України, за приписами якої особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Однак, за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята цієї статті).

Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Таким чином, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04.08.2018 у справі №921/247/17-г/16.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність тверджень позивача щодо припинення іпотеки за іпотечним договором внаслідок пропуску відповідачем строку позовної давності.

Як на підставу для припинення іпотеки за іпотечним договором позивач також посилався на повне виконання позичальником своїх грошових зобов'язань перед банком за Кредитним договором.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У п. 17 іпотечного договору вказано, що цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним зобов'язанням.

Також у п. 2 договору від 24.06.2011 про внесення змін до іпотечного договору встановлено, що цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним зобов'язанням.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Відповідно до ст. 599 ЦК України, яка кореспондується з вимогами ст. 202 ГК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Додатковою угодою від 01.09.2015 до Кредитного договору та додатком №32 від 01.09.2015 до Кредитного договору встановлено, що ліміт суми заборгованості ТОВ «Промінек» перед АТ «Банк «Фінанси та Кредит» становить 4 325,00 грн, але не більше та не менше залишку фактичної позичкової заборгованості, яка має бути погашена до 01.03.2016 включно.

При цьому, колегією суддів враховані пояснення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, стосовно того, що станом на 01.09.2015 у третьої особи-1 залишилася непогашеною заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами та пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам, у зв'язку з чим АТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ПрАТ «F&г Realty» та ТОВ «Промінек» про звернення стягнення на предмет іпотеки, за результатами розгляду якої було відкрито провадження у справі №910/19971/16, а в подальшому вказане провадження зупинено до отримання висновку експерта за наслідками проведеної судової експертизи.

На підтвердження факту виконання позичальником своїх грошових зобов'язань перед банком за Кредитним договором, позивач посилався на довідку ТОВ «Промінек» №48/07 від 05.07.2018, яка підписана директором та головним бухгалтером третьої особи-1, з якої вбачається, що заборгованість третьої особи-1 за кредитом станом на 05.07.2018 погашена повністю.

Водночас, частиною 1 статті 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Пунктом 2.5 Кредитного договору встановлено, що позичальник зобов'язується повернути всі отримані кредитні кошти банку в валютах заборгованостей по кожному траншу згідно Графіку погашення кредитної лінії (додаток №1 до даного договору) з остаточним строком погашення (який змінювався за умовами додаткових угод), шляхом перерахування грошових коштів на відповідні позичкові рахунки. Погашення заборгованості за кожним траншем здійснюється в тій же валюті, в якій були надані кредитні кошти.

Тобто, вказаним пунктом Кредитного договору його сторонами було передбачено необхідність повернення ТОВ «Промінек» отриманих кредитних коштів шляхом перерахування їх на рахунок, відкритий в банку.

Крім того, пунктом 8.5 Кредитного договору передбачено, що банк надає позичальнику виписки з позичкового рахунку, довідки про розмір заборгованості, відомості нарахованих відсотків.

Таким чином, для підтвердження факту повної сплати заборгованості за Кредитним договором, ТОВ «Промінек» не було позбавлене можливості звернутися до банку із заявою про видачу довідки про розмір заборгованості, яка в розумінні приписів ст. 73 ГПК України також є належним доказом у даній справі.

Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, зокрема, платіжні доручення, банківські виписки, довідки банку, на підтвердження факту перерахування позичальником на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості у розмірі, встановленій у вимозі №3-242100/10899 від 04.10.2016, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для припинення правовідносин, які виникли у сторін з метою забезпечення виконання вказаного зобов'язання.

Отже, доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що судом в оскаржуваному рішенні не було відображено обставин щодо погашення ТОВ «Промінек» заборгованості за Кредитним договором, колегією суддів відхиляються як безпідставні.

Посилання позивача на ту обставину, що відповідач внаслідок бездіяльності чи умисно, нараховуючи пеню, значно збільшив заборгованість позичальника, у зв'язку з чим, на думку апелянта, має місце прострочення кредитора та наявність підстав для застосування приписів ст. 613 ЦК України, колегія суддів також відхиляє, оскільки такі обставини не є підставами для припинення іпотеки за іпотечним договором.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано доказів, що підтверджують наявність підстав для припинення іпотеки в спосіб, визначений ст. 17 Закону України «Про іпотеку» та ст. 593 ЦК України, як і не наведено інших підстав для визнання іпотеки припиненою.

З огляду на викладені обставини справи та приписи законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором №1268И/1105 від 25.11.2005, укладеним між позивачем та відповідачем в забезпечення виконання грошового зобов'язання за договором про мультивалютну кредитну лінію №1248м-08 від 10.06.2008.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Промінек», які зводяться до того, що іпотечний договір є неукладеним в силу відсутності у ньому усіх істотних умов, визначених ст. 18 Закону України «Про іпотеку», колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що виходячи із заявлених у справі позовних вимог, визначеного позивачем предмету та підстав позову, обставини, на які посилається третя особа-1, не є предметом розгляду та доказування у даній справі.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 269 ГПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційних скаргах та у відзивах на них, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 13.08.2018 у справі №910/3359/18 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційних скарг, на підставі статті 129 ГПК України покладаються на апелянтів.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарський процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Промінек» та Приватного акціонерного товариства «F&/ Realty» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2018 у справі №910/3359/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2018 у справі №910/3359/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/3359/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.01.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська