Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" січня 2019 р. м. Рівне Справа № 918/1315/16

Господарський суд Рівненської області у складі судді Бережнюк В.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Білтіко"

до відповідача ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" "Автомобільні дороги України"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Виробничий кооператив "Галіт"

про стягнення заборгованості в сумі 279 362,57 грн.

Секретар судового засідання Сідлецька Ю.Р.

Представники учасників у справі до суду не прибули.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Білтіко" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення 279 362, 57 грн. за договором поставки №6/13-12 від 28.09.2012, додатковою угодою №1 від 08.10.2012 до договору поставки від 28.09.2012, договору №1202/1 про відступлення права вимоги від 12.02.2014.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 вересня 2012 року Виробничий кооператив "Галіт" (як Постачальник) та Дочірнє підприємство "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" (як Покупець уклали договір поставки №6/13-12. На виконання умов Договору Постачальник поставив за заявками Відповідача його філіям Товару на загальну суму 409 362, 57 грн. В свою чергу, відповідач частково розрахувався за поставлений товар, а саме відповідачем було оплачено: 21 061,43 грн. за поставлений Товар філії "Сарненська ДЕД" ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", 108 938,57 грн. за поставлений товар філії "Рівненський Райавтодор" ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"; за поставлений Товар філії "Дубенська ДЕД" ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" відповідач не розраховувався взагалі. Таким чином, зважаючи на часткову оплату за поставлений товар на виконання Договору, сума заборгованості становить 279 362, 57 грн. Існуюча заборгованість підтверджується актами звіряння взаємних розрахунків, видатковими та податковими накладними. 12 лютого 2014 року між постачальником та Товариством з обмеженою відповідальністю "Білтіко" було укладено договір №1202/1 про відступлення права вимоги. Згідно договору №1202/1 постачальник відступив позивачу майнові права вимоги до відповідача, щодо виконання зобов'язань за Договором №6/13-12 від 28.09.2012, що був укладеним між постачальником та відповідачем. Відповідно до договору про відступлення права вимоги № 1202/1 від 12.02.2014 до позивача переходить майнове право вимагати замість постачальника від відповідача реального виконання зобовязань по договору поставки №6/13-12 від 28.09.2012 на загальну суму 279 362,57 грн.

Дана справа вже розглядалась господарськими судами.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 21.02.2017 у справі № 918/1315/16 договір про відступлення права вимоги №1202/1 від 12.02.2014, укладений між Виробничим кооперативом "Галіт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Білтіко" визнав недійсним, відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю "Білтіко" у задоволенні позову.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 у справі № 918/605/17 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Білтіко" залишено без задоволення, рішення Господарського суду Рівненської області від 21.02.2017 скасовано в частині визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №1202/1 від 12.02.2014, укладеного Виробничим кооперативом "Галіт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Білтіко", в решті рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 08.05.2018 р. постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 та рішення Господарського суду Рівненської області від 21.02.2017 у справі № 918/1315/16 скасовано та передано справу на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд зазначив, що встановивши обставини звернення з позовом ТОВ "Білтіко" до ДП "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення заборгованості за договором поставки №6/13-12 від 28.09.2012 з відступленням йому прав вимоги відповідно до договору №1202/1 від 12.02.2014 Виробничим кооперативом "Галіт", та дійшовши висновку про визнання недійсною угоди з відступлення прав вимоги як такої, що укладена без попереднього погодження сторони первісного договору, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про залучення Виробничого кооперативу "Галіт" третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, в той час як його належало залучити відповідачем, оскільки він був стороною договору №1202/1 від 12.02.2014, який визнавався недійсним. Переглядаючи спір по суті та спростувавши висновки місцевого суду про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги, апеляційний суд дійшов висновку про застосування до вимог позивача позовної давності. При цьому, апеляційний суд виходив з дат наявних у справі видаткових накладних, по відношенню до яких було враховано 60-денний строк на оплату згідно з пунктом 4.3 первісного договору поставки. Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги, що відповідно до пункту 4.3 договору перебіг 60-денного строку на оплату отриманої продукції визначається за сукупністю таких подій: "покупець зобов'язується розрахуватися з постачальником партії товару протягом 60 календарних днів з моменту отримання від постачальника партії товару після підписання акта-приймання передачі протягом терміну, встановленого умовами договору, з моменту отримання рахунку-фактури". Отже, перебіг зазначеного строку пов'язується з моментом отримання рахунку фактури, чого апеляційним судом досліджено не було. Відтак, висновки апеляційного суду про порушення прав позивача внаслідок укладення такого договору відступлення прав вимоги, який суперечить умовам первісного договору поставки, про доведення порушення зобов'язань відповідачем за первісним договором на предмет розрахунку за отриману сіль саме перед позивачем у справі, про можливість застосування в даному випадку позовної давності щодо первісного зобов'язання у спорі між позивачем, як третьою особою, якій було відступлено майнове право, та відповідачем, як одержувачем товару за первісним договором поставки, який прийняв на себе зобов'язання здійснити належний розрахунок за отриману сіль, є передчасними. Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

25.09.2018 на адресу Господарського суду Рівненської області з Верховного Суду повернулися матеріали справи № 918/1315/16.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2018 справу №918/1315/16 передано на розгляд судді Бережнюк В.В.

Ухвалою суду від 01 жовтня 2018 року розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, справу призначено до слухання в підготовчому засіданні на 23 жовтня 2018 року.

Ухвалою суду від 23 жовтня 2018 року підготовче засідання відкладено на 20 листопада 2018 року.

Ухвалою суду від 20 листопада 2018 року продовжено строк підготовчого провадження у справі №918/1315/16 на 30 днів до 29 грудня 2018 року включно, підготовче засідання відкладено на 11 грудня 2018 року.

Ухвалою суду від 11 грудня 2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 03 січня 2019 року.

В судове засідання 03.01.2019 представники учасників у справі не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.202 ГПК України). Тому суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи без участі представників сторін за наявними у справі доказами.

Слід звернути увагу, що під час нового розгляду справи представники учасників у справі жодного разу не з`явилися у судові засідання. Також не подали нових письмових пояснень, з урахуванням доводів, що викладені у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 р. Відтак, суд розглянув справу за наявними у ній доказами, та без участі предстаників учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд прийшов до наступних висновків.

28 вересня 2012 року Виробничим кооперативом "Галіт" (надалі Постачальник) та Дочірнім підприємством "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" (надалі Покупець) укладено договір поставки №6/13-12 (надалі Договір; том 1 арк.с. 7-9), відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язався поставляти та передавати у власність покупця, а покупець зобов'язався прийняти і оплатити наступний товар: сіль морська поварена зернова технічна без антизлежувача у кількості 2 100 тон.

Згідно з п. 3.1 договору ціна та загальна вартість товару встановлюється на кожну партію і оформляється додатковими угодами, які являються невід'ємною частиною цього договору.

Розрахунки за поставлений товар проводяться шляхом: оплати покупцем після, отримання від постачальника рахунку на оплату товару та підписання сторонами акту приймання - передачі товару і передачі документів, зазначених пунктом 4.2. договору або поетапної оплати покупцем поставлених товарів відповідно до додаткової домовленості сторін (п. 4.1. договору).

Відповідно до п. 4.2 договору сторони визначили, що до рахунка додаються: документи, що підтверджують належну якість товару (сертифікат або паспорт якості), видаткові накладні, податкові накладні та інші первинні документи, передбачені для даного виду товару чинним законодавством. В разі ненадання зазначених цим пунктом договору документів постачальник зобовязується відшкодувати спричинені покупцю збитки (витрати).

Відповідно до п. 4.3. договору сторони свідчать, що покупець зобовязується розраховуватися з постачальником за отриманий товар протягом 60 календарних днів з моменту отримання від постачальника партії товару після підписання акту - приймання передачі протягом терміну, встановленого умовами договору, з моменту отримання рахунку - фактури.

Строк (термін) поставки (передачі) товарів за договором: постачальник здійснює поставку партії товару на умовах DDP (ІНКОТЕРМС 2000) в 12-ти денний термін після отримання заявки факсимільним зв'язком покупця на кожну партію, якщо строк поста не узгоджено сторонами додатково. У заявці покупця вказується: найменування товару, кількість товару, умови поставки згідно умов ІНКОТЕРМС 2000. Після передачі товару між сторонами оформлюється акт приймання-передачі товару, який підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється печатками сторін. (п.п.5.1,.5.5. договору).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31 грудня 2012 року (п.10.1 договору).

08.10.2012 року сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору поставки №6/13-12 (том 1 арк.с. 10), відповідно до якої було доповнено п. 4.1. договору наступним абзацом: "Замовник проводить попередню оплату послуг залізничного транспорту, а також послуг автомобільного транспорту по перевезенню вантажу від складу постачальника до залізничної станції покупця згідно виставлених продавцем рахунків шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця."

Судом встановлено, що на виконання умов договору від 28.09.2012 №6/13-12, Виробничий кооператив "Галіт" поставив за заявкою відповідача від 28.09.2012 №9/1573 (том 1 арк.с. 150) його філіям товар загальною вартістю 300 424,00 грн.: філії "Дубенська ДЕД" ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" за видатковими накладними від 12.12.2012: №650 на суму 29 116,50 грн., №685 - на суму 25 662,00 грн., №685 - на суму 30 174,00 грн., №687 - на суму 29 469,00 грн., за видатковою накладною від 14.12.2012 №675 - на суму 30 291,50 грн., що разом складає (29 116,50 + 25 662,00 + 30 174,00 + 29 469,00 + 30 291,50) суму 144 713,00 грн.; філії "Сарненська ДЕД" ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" за видатковою накладною від 13.12.2012 №674- на суму 29 516,00 грн., за видатковими накладними від 14.12.2012: №676 - на суму 31 913,00 грн., №688 - на суму 31 584,00 грн., №689 - на суму 31 584.00 грн., №690 - на суму 31 114,00 грн., що разом складає (29 516,00 + 31 913,00 + 31 584,00 + 31 584,00+ 31 114,00) суму 155 711,00 грн. Вказані обставини підтверджуються також актами приймання - передачі товару №№1-10 (том 1 арк.с. 92-101).

На підтвердження факту поставки товару філії "Рівненський Райавтодор" ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" на загальну суму 108 938,57 грн. позивач надав акт звіряння розрахунків, одночасно зазначивши, що вказана сума оплачена.

За розрахунками позивача оплату за поставлений товар проведено частково на суму 21 061,43 грн. за поставлений товар філії "Сарненська ДЕД" ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України"; за поставлений товар філії "Дубенська ДЕД ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України" відповідач не розраховувався взагалі. Таким чином, зважаючи на часткову оплату за поставлений товар на виконання договору, заборгованість відповідача складає 279 362, 57 грн. (300424,00 грн. - 21061,43 грн.).

Разом з тим, в матеріалах справи міститься копія графіка погашення заборгованості ДК "Рівненський облавтодор" за поставлену технічну сіль ВК "Галіт".

12 лютого 2014 року Виробничий кооператив "Галіт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Білтіко" було укладено договір №1202/1 про відступлення права вимоги (том 1 арк.с. 11).

Згідно із договором №1202/1 Виробничий кооператив "Галіт" відступив позивачу право вимоги до відповідача, щодо виконання зобов'язань за договором №6/13-12 від 28.09.2012, що був укладеним між Виробничим кооперативом "Галіт" та відповідачем.

Відповідно до договору про відступлення права вимоги № 1202/1 від 12.02.2014 до позивача переходить майнове право вимагати замість Виробничого кооперативу "Галіт" від відповідача реального виконання зобовязань по договору поставки №6/13-12 від 28.09.2012 на загальну суму 279 362, 57 грн.

За наведених обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю "Білтіко", керуючись ст. ст. 20, 193, 265 ГК України, ст.ст. 11, 512, 514, 525, 526, 530, 610-612, 628-629 ЦК України звернулося із позовом до ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" "Автомобільні дороги України" про стягнення заборгованості в сумі 279 362,57 грн.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено обовязок субєктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Частиною 1 ст. 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

Судом встановлено, що між Виробничим кооперативом "Галіт" та Дочірнім підприємством "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" "Автомобільні дороги України" виникли правовідносини на підставі укладеного ними договору поставки №6/13-12 від 28.09.2012.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з приписами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, у п. 4.3. договору сторони передбачили, що покупець зобовязується розраховуватися з постачальником за отриманий товар протягом 60 календарних днів з моменту отримання від постачальника партії товару після підписання акту - приймання передачі протягом терміну, встановленого умовами договору, з моменту отримання рахунку - фактури.

Як убачається із матеріалів справи, на виконання умов договору постачальник поставив філіям відповідача за його заявкою товару на загальну суму 300 424,00 грн., а саме: філії "Дубенська ДЕД" на загальну суму 144 713 грн.; філії "Сарненська ДЕД" ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" на загальну суму 155 711,00 грн., що підтверджується видатковими накладними, актами приймання - передачі товару, підписаними представниками філій та скріплені їх печатками.

Первинні документи на підтвердження поставки товару філії "Рівненський Райавтодор" ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" на загальну суму 108 938,57 грн. у матеріалах справи відсутні, однак за даними позивача вартість товару повністю оплачена, й вимога про стягнення цієї суми не ставиться.

Таким чином, у визначений договором строк відповідач не виконав зобов'язання з оплати поставленого товару, а розрахувався лише частково, у зв'язку із чим станом день звернення до суду з позовом заборгованість становить 279 362, 57 грн. (300 424,00 грн. 21 061,43 грн.). Наявність заборгованості на суму 279 362, 57 грн. відповідачем перед Виробничим кооперативом "Галіт" не заперечується. Таким чином, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд вважає доведеною наявність у ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" заборгованості за договором поставки №6/13-12 від 28.09.2012.

При цьому, відповідно до договору про відступлення права вимоги № 1202/1 від 12.02.2014 року до Позивача переходить майнове право вимагати замість Виробничого кооперативу «Галіт» від Відповідача реального виконання зобовязань по договору поставки №6/13-12 від 28.09.2012 р. на загальну суму 279 362, 57 грн.

Давши оцінку умовам договору №1202/1 від 12 лютого 2014 року про відступлення права вимоги суд звертає увагу на наступне.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов"язанні є боржник і кредитор (ст.510 ЦКУ).

Статтею 512 Цивільного кодексу передбачено підстави заміни кредитора у зобов"язанні. Вказаною статтею визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Також відповідно до п. 3 вказаної статті Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Крім того відповідно до п.1 статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однак, у даном випадку пунктом 11.5 Договору поставки №6/13-12 від 28.09.2012 р., укладеному між ВП "Галіт" та ДП "Рівненський облавтодор" встановлено, що відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за цим Договором однією із Сторін до інших (третіх) осіб допускається виключно за умови письмового погодження з іншою Стороною.

Проте у матеріалах справи відсутні докази, які б засвідчили письмове погодження зі сторони боржника (відповідача у цій справі) укладення Договору відступлення права вимоги № 1202/1 від 12.02.2014 року. Таким чином, останній укладено без попереднього погодження зі стороною Договору поставки №6/13-12 від 28.09.2012р. - Дочірнім підприємством "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України".

Посилання представника позивача на те, що законодавством України не передбачено погодження з боржником відсутуплення права вимоги та не встановлено самої форми такого погодження є безпідставним, оскільки законодавством передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. В той же час і Договором поставки №6/13-12 від 28.09.2012р. і п.3 ст.512 та п.п.1 статті 516 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов"язанні за зазначеним Договором може бути замінений виключно за умови письмового погодження з іншою Стороною, в даному випадку Дочірнім підприємством "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України".

Крім того суд зазначає, що пунктом 3 Договору про відступлення права вимоги № 1202/1 від 12.02.2014 року передбачено, що за передане право вимоги до Боржника за Основним договором Наступний кредитор сплачує Кредитору суму в розмірі 279 362, 57 гривень.

З аналізу змісту Договору про відступлення права вимоги вбачається, що останній містить ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), оскільки за його умовами повинно відбутися фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника, відповідача у справі).

Одночасно суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Суб`єктний склад правовідносин між позивачем та третьою особою не відповідає вимогам ч. 3. ст 1079 ЦК України, за якою фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Так, ТОВ Білтіко не являється фінансовою установою та не має ліцензії на здійснення факторингової операції.

Таким чином Договір про відступлення права вимоги № 1202/1 від 12.02.2014 року суперечить Цивільному кодексу України, а саме пункту 3 статті 512 та пункту 3 статті 1079.

Договір про відступлення права вимоги № 1202/1 від 12.02.2014 року у встановленому законом порядку не оскаржувався, не був визнаний недійсним. Крім того, останній не є предметом спору у даній справі.

Однак, нині діюче законодавство не позбавляє права господарський суд дати оцінку правомірності та законності умовам, що у такому договорі викладені.

Отже, ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що Договір про відступлення права вимоги суперечить чинному законодавству, так як укладений особою, яка не являється фінансовою установою та не має ліцензії на здійснення факторингової операції, та вчинений без погодження боржником (таке погодження передбачено пунктом 11.5 Договору поставки №6/13-12).

Покликаючись на згаданий правочин позивач звернувся до господарського суду із даним позовом.

У відповідності до ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до положень ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Отже, якщо інше не встановлено договором або законом, відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. У цьому випадку боржник - не є стороною у цьому правочині, а лише наділений правом не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ч. 2 ст. 517 ЦК України) та правом висувати проти вимоги кредитора заперечення (ст. 518 ЦК України).

Із змісту вищенаведених норм законодавства слідує, що в даному випадку законом встановлений порядок повідомлення боржника про заміну кредитора у зобовязанні (відступлення права вимоги), який повинен передувати зверненню до суду з позовом.

Тобто, навіть за наявності повідомлення про заміну кредитора без надання належних доказів про правомірність такої заміни, боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання відповідних доказів.

Відтак, як уже вказувалося вище, у даній справі має місце порушення порядку оформлення відступлення прав вимоги, також погодження та повідомлення боржника про відступлення кредитором права вимоги новому кредитору.

Враховуючи усе викладене вище у сукупності суд вважає, що оскільки при здійсненні та оформленні між ВК "Галіт" та ОСОБА_2 "Білтіко" правовідносин, які стосуються відступлення права вимоги, було порушено норми законодавства та порядок оформлення таких відносин (зокрема і щодо повідомлення боржника про відступлення права вимоги), тому із вказаного слідує, що у зв`язку із такими порушеннями ОСОБА_2 "Білтіко" не набув прав вимог як новий кредитор щодо стягнення із ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України" коштів у сумі 279 362,57 грн.

Отже, на час розгляду даної справи, не надано належних та допустимих доказів в підтвердження наявності порушення відповідачем прав позивача ОСОБА_2 "Білтіко", як нового (наступного) кредитора.

Хоча у даній справі відповідач не заперечує факт наявності непогашеної заборгованості перед ВК "Галіт" у розмірі 279 362,57 грн., проте ця обставина не покладає обов`язок на відповідача сплачувати згадану суму коштів на користь позивача ОСОБА_2 "Білтіко", оскільки судом встановлено, що під час укладення Договору про відступлення права вимоги було порушено норми чинного законодавства, а саме - наведений правочин укладено особою, яка не являється фінансовою установою та не має ліцензії на здійснення факторингової операції, та правочин вчинений без погодження боржником (у даному випадку таке погодження передбачено пунктом 11.5 Договору поставки №6/13-12).

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено право юридичних осіб на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до положень ст.ст.15,16 ЦК України, ст.20 ГК України слідує, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб та в порядку, що встановлений договором або законом.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 "Білтіко" про стягнення заборгованості 279362,57 грн. із ОСОБА_1 підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України" - не підлягають задоволенню.

Щодо позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Як роз'яснено у нині чинній пп. 2.2 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 N 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, у даному випадку за умов відсутності підстав для задоволення вимог позивача у зв'язку з необґрунтованістю заявленого позову та по причині недоведеності порушення його прав відповідачем, обставини пропуску строку позовної давності, та обставини наявності чи відсутності поважних причин його пропущення, судом не досліджуються.

Відповідно до вимог ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи те, що норми Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, були створені належні умови та здійснені всі необхідні дії для надання сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Таким чином, оскільки право та охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, не порушено відповідачем, тому в позові слід відмовити саме з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано "11" січня 2019 року.

Суддя Бережнюк В.В.