ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"08" січня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2650/18
Господарський суд Одеської області у складі
судді Цісельського О.В.
при секретарі судового засідання Мукієнко Д.С.
за участю представників:
від позивача: адвокат ОСОБА_1
від відповідача: не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
про стягнення 438 094, 56 грн.
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю торгівельний будинок "ТАЙФУН-2000" звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ВИМ-ТРЕЙД" 438 094,56 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним:
01 квітня 2017р. між товариством з обмеженою відповідальністю торгівельний будинок "ТАЙФУН-2000" (Постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "ВИМ-ТРЕЙД" (Покупець) укладено договір поставки №56, згідно умов якого Постачальник зобовязується передавати у власність Покупця товар, а Покупець зобовязується приймати товар, оплачувати його, а також реалізовувати на умовах даного договору.
Відповідно до п.1.3. Договору загальна сума договору і кількість поставленого Товару визначається шляхом підсумовування вартості і кількості Товару поставленого за цим Договором, за вирахуванням вартості і кількості Товару, повернутого на умовах цього Договору.
Відповідно до п.2.1. Договору ціна за одиницю Товару встановлюється в Специфікації. Ціна Товару включає в себе вартість тари і доставки. Наступні зміни ціни на Товар можуть зазначатися Постачальником в Прайс-листі, який направляється Покупцю на його електронну пошту. Ціна Товару, зазначена в Прайс-листі, вважається узгодженою Покупцем у разі здійснення ним замовлення Товару з/після дати введення в дію Прайс-листа Постачальника.
Відвантаження товару за неузгодженими цінами не проводиться.
Відповідно до п.2.2. Договору Покупець зобов'язаний оплатити поставлений Товар протягом 21 (двадцять одного) календарних днів з дати поставки Товару, зазначеної в п. 4.5. Договору.
Відповідно до п.4.5. Договору зобов'язання по поставці Товару вважаються виконаними з моменту передачі партії Товару представнику Покупця. Датою поставки Товару буде вважатися дата, зазначена Постачальником у видатковій накладній на поставку Товару в тому випадку, якщо фактичну дату приймання товару не проставить власноруч уповноважена особа Покупця.
Відповідно до п.2.3. Договору оплата вартості поставленого Товару здійснюється Покупцем шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на поточний рахунок Постачальника або, за попереднім погодженням з Постачальником, в інших формах, не заборонених чинним законодавством.
Відповідно до п.4.6. Договору перехід права власності, а також ризиків випадкової загибелі, знищення Товару від Постачальника до Покупця відбувається в момент передачі Товару представнику Покупця. Про що буде свідчити підпис повноважного представника Покупця на видатковій накладній.
Відповідно до п.10.13. Договір діє з моменту підписання до 31 грудня 2020 року.
Поставки товару здійсненні Постачальником у 2017 році повністю оплачені Покупцем.
На виконання Договору Постачальником у 2018 році поставлено, а Покупцем прийнято товар на загальну суму 900 280,08 гри. (з урахуванням повернення товару), що підтверджується видатковими накладними:
Номер видаткової накладноїДата видаткової накладноїСума, грн.
ТБ-000005307.01.201886 663,52
ТБ-000012814.01.201882 392,84
ТБ-000020421.01.201842 115,68
ТБ-000028628.01.201868 977,44
ТБ-000036204.02.201891 702,80
ТБ-000044211.02.2018102 584,88
ТБ-000052418.02.201883 463,12
ТБ-000060425.02.2018121 812,12
ТБ-000070104.03.2018104 044,32
ТБ-000078311.03.201862 007,84
ТБ-000086418.03.201866 146,40
Дата накладної на повернення постачальникуСума накладної на повернення постачальнику, грн.
05.01.2018- 7 274,94
Всього поставлено товару:900 280,08
У відповідності до п.2.7. Договору Постачальником на всі здійснені поставки товару були виписані та зареєстровані в ЄРПН зведені податкові накладні.
Проте, відповідачем отриманий від позивача товар було сплачено частково, внаслідок чого за відповідачем утворився борг у розмірі 438 094,56 грн.
На виконання п.2.6. Договору Постачальником та Покупцем підписані Акти зведення взаєморозрахунків за січень 2018 року та лютий 2018 року, які скріплені печаткою відповідача та підписані головним бухгалтером ТОВ "ВИМ-ТРЕЙД".
Акт зведення взаєморозрахунків за березень 2018 року ТОВ "ВИМ-ТРЕЙД" підписаний не був.
Так відповідно до Акту зведення взаєморозрахунків за січень 2018 року станом на 31 січня 2018р. (кінець періоду) заборгованість ТОВ "ВИМ-ТРЕЙД" за отриманий товар на користь ТОВ ТБ "ТАЙФУН-2000" за договором поставки №56 від 01.04.2017р. складає 281 689,02 грн.
Відповідно до Акту зведення взаєморозрахунків за лютий 2018 року станом на 28 лютого 2018р. (кінець періоду) заборгованість ТОВ "ВИМ-ТРЕЙД" за отриманий товар на користь ТОВ ТБ "ТАЙФУН-2000" за договором поставки №56 від 01,04.2017р. складає 400 867,04 грн.
Відповідно до Акту зведення взаєморозрахунків за березень 2018 року станом на 31 березня 2018р. (кінець періоду) заборгованість ТОВ "ВИМ-ТРЕЙД" за отриманий товар на користь ТОВ ТБ "ТАЙФУН-2000" за договором поставки №56 від 01.04.2017р. складає 438 094,56 грн.
Неналежне виконання відповідачем договірних зобовязань в частині здійснення оплати вартості товару й зумовило звернення позивача до Господарського суду Одеської області із даним позовом.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2018р., позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю торгівельний будинок "ТАЙФУН-2000" було передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельського О.В.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.12.2018р. позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю торгівельний будинок "ТАЙФУН-2000" було прийнято до розгляду суддею Цісельським О.В., відкрито провадження у справі №916/2650/18 за правилами спрощеного позовного провадження.
Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.
Представник відповідача в судові засідання не зявився, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, повернуте на адресу суду із відміткою про невручення, з підстав закінчення терміну зберігання, відзив на позов суду не надав, свої правом на захист не скористався.
Відповідно до ч.7 ст.120 ГПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за можливості сповістити їх з допомогою інших засобів звязку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За таких обставин, суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України.
Розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків:
Частиною 1 ст.1 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
У відповідності до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.
Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.
У відповідності до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Стаття 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Зі змісту ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як зазначено в ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Поряд з цим, ч.2 ст.628 Цивільного кодексу України закріплює, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ч.1 ст.656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
За положеннями ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Стаття 712 ЦК України передбачає, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.
Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з розрахунку заборгованості приведеного позивачем в позовній заяві та не спростованого відповідачем, останнім договірні зобовязання щодо оплати вартості отриманого від позивача товару за договором поставки №56 не виконані належним чином, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 438 094,56 грн., у зв'язку з чим, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості, встановлена судом в розмірі 438 094,56 грн.
Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
В цих нормах передбачається певна низка заходів, за допомогою яких потерпіла особа забезпечує реалізацію права на захист свого порушеного права чи інтересу, які в сукупності своїй утворюють відповідний правовий механізм захисту прав особи, який міститься в кожній галузі права.
Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Умовами ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань.
Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.
Зміст зобовязань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.
Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного зясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.
Відповідно до приписів ст.129 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 6 571,42 грн.
Керуючись ст.ст.13, 76, 86, 129, 202, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити повністю.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Накази видати в порядку ст.327 ГПК України

Повний текст рішення складено 14 січня 2019 р.

Суддя О.В. Цісельський