ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2019 р. Справа№ 910/6716/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 09.10.2018 (повний текст рішення складено 10.10.2018)

у справі № 910/6716/18 (суддя Бондаренко Г.П.)

за позовом Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго»

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця

про стягнення 10 988, 54 грн

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго» (далі - АТ «ДТЕК Західенерго», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця», відповідач) про стягнення 10 988,54 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань в частині доставки вантажу та його збереження, внаслідок чого позивачу завдано збитків в заявленому до стягнення розмірі.

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував про відсутність його вини в заподіянні шкоди позивачу, реальної шкоди та недоведеність її розміру.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.10.2018 у справі № 910/6716/18 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь АТ «ДТЕК Західенерго» збитки, заподіяні незбереженням прийнятого до перевезення вантажу у сумі 10 988, 54 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 762, 00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч приписам ст.ст. 74, 76, 77 ГПК України, ст. 23 Закону України «Про залізничний транспорт», ст.113 Статуту залізниць України відповідачем не доведено суду, що нестача вантажу виникла з незалежних від перевізника причин; позивачем доведено належними та достатніми доказами вартість втраченого вантажу, відтак суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а обставини, що мають значення для справи, є недоведеними. За твердженнями апелянта, судом першої інстанції не дотримано вимог ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до яких висновки щодо застосування правових норм, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм. Судом першої інстанції також не взято до уваги доводів відповідача щодо зазначення відправником вологості вантажу, у зв'язку з чим розрахунок мав бути іншим. На переконання апелянта, місцевим судом не дано оцінки твердженням відповідача щодо акту про технічний стан вагону, який не підготовлений для перевезення вантажу дрібних фракцій. За твердженнями апелянта, обов'язковою підставою для відшкодування збитків є, зокрема, їх реальна наявність, проте, матеріали справи не містять доказів здійснення позивачем оплати вартості вугілля, прийнятого залізницею до перевезення. Крім цього, судом не надано оцінки тому, що позивач не є власником вантажу, при цьому розрахунок вартості вантажу, що перевозився у спірних вагонах, здійснювався останнім за даними власника тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 15.01.2019, яке відбувалось в режимі відеоконференції, в Господарський суд Львівської області з'явився представник відповідача, представник позивача в приміщення Північного апеляційного господарського суду не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, відповідно до залізничних накладних № 53643508 від 31.12.2017, № 48242499 від 08.02.2018 та № 48222459 від 07.02.2018 відправником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Донінтервугілля» зі станції відправлення Кривий торець Донецької залізниці на станцію «Бурштин» Львівської залізниці вугілля відправлено залізничним транспортом вагони № 57922817, №61635009 та №55119978 з вантажем «вугілля кам'яне» загальною масою 200 000 кг. Одержувачем є ДТЕК Бурштинська ТЕС ПАТ «ДТЕК Західенерго».

Навантаження вкатане катком; маркування - три повздовжні смуги по всій довжині вагону.

На звороті вказаних накладних зазначено, що вантажовідправник передає ПАТ «ДТЕК Західенерго» право пред'явлення позовних вимог до ПАТ «Українська залізниця».

За приписами ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов'язки (ч. 1, 2 ст. 11 ЦК) виникають із дій осіб, які передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Правочин (ч.ч. 1, 2 ст. 205 названого Кодексу) може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Зміст господарського договору на підставі ст.180 ГК України становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджених сторонами, так і тими, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Господарський договір (ст.181 ГК України) за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Таким чином, між сторонами фактично укладено договір перевезення вантажу, а відтак - виникли відносини, які підпадають під правове регулювання статті 909 ЦК України.

За договором перевезення вантажу (ст. 909 ЦК України) одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Загальні умови перевезення ( ч. 2 ст. 908 ЦК України) визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами (ч. 5 ст. 306 ГК України).

За приписами ч. 1 ст. 307 ГК України, п. 22 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 (далі - Статут) за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч. 5 ст. 307 ГК України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

Згідно ст. 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Для засвідчення маси і кількості вантажу з даними, зазначеними у транспортних документах, складається комерційний акт.

Як встановлено матеріалами справи, на станції Лиман Донецької залізниці були складені комерційні акти, а саме комерційний акт від 02.01.2018 № 490000/2/3 про недостачу вантажу в вагоні № 57922817 в кількості 1 300 кг, комерційний акт від 09.02.2018 № 490000/37/21 про недостачу вантажу в вагоні № 61635009 в кількості 1 300 кг та комерційний акт від 08.02.2018 № 490000/32/20 про недостачу вантажу в вагоні № 55119978 в кількості 3 300 кг.

Так, в комерційному акті від 02.01.2018 № 490000/2/3 зазначено, що при комісійному огляді вагону 57922817 виявилось: вантаж вугілля кам'яне. Завантаження на рівні бортів, розрівняно, маркірована бороздами. Справа над 7 люком заглиблення 1500*1500*500 мм. Люки зачинені, вагон бездверний. Течії вантажу не має. По документам значиться вага: тара - 23 300 кг, нетто - 67 000 кг. При переважуванні фактична вага виявилася: брутто - 89 000 кг, тара з документа - 23 300 кг, нетто - 65 700 кг, що менше документу на 1 300 кг.

Згідно комерційного акту від 09.02.2018 № 490000/37/21 зафіксовано, що при комісійному огляді вагону 61635009 виявилось: вантаж вугілля кам'яне. Завантаження на рівні бортів, розрівняно, маркірована бороздами. Справа над 7 люком заглиблення 1000*1500*500 мм. У місці заглиблення маркування відсутнє. Люки зачинені, вагон бездверний. Течії вантажу не має. По документу значиться вага: тара - 23 500 кг, нетто - 69 000 кг. При переважуванні фактична вага виявилася: брутто - 91 200 кг, тара з документа - 23 500 кг, нетто - 67 700 кг, що менше документу на 1 300 кг.

В комерційному акті від 08.02.2018 № 490000/32/20 зазначено, що при комісійному огляді вагону 55119978 виявилось: вантаж вугілля кам'яне. Завантаження на рівні бортів, розрівняно, маркірована бороздами. Справа зазор між кришкою люка № 5 та армованим листом проміжної балки 50*500 мм. Зазор закладений паклею. Інші люки зачинені, вагон бездверний. Течії вантажу не має. Завантаження на рівні бортів, розрівняно, маркірована прокольними бороздами, скоси природні. Справа над 4-5 люками заглиблення 1500*1500 мм на конус до люку № 5. По документу значиться вага: тара - 23 600 кг, нетто - 64 000 кг. При переважуванні фактична вага виявилася: брутто - 84 300 кг, тара з документа - 23 600 кг, нетто - 60 700 кг, що менше документу на 3 300 кг.

В силу приписів ч. 2 ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Відповідно до ст. 920 ЦК України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про залізничний транспорт»).

За приписами ст. 23 згаданого Закону у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань за договором про організацію перевезень вантажів перевізники несуть відповідальність за неповну і несвоєчасну подачу вагонів і контейнерів для виконання плану перевезень, а вантажовідправники - за невикористання наданих транспортних засобів у порядку та розмірах, що визначаються Статутом залізниць України. Перевізники також несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України. За незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Збитками є втрати, яких особа зазнала в зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ст. 22 ЦК України).

Під збитками в розумінні ч. 2 ст. 224 ГК України передбачаються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, що допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ст. 225 ГК України).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому, саме на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов'язань для підприємства. В свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Відповідно до пункту 115 Статуту залізниць України вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Матеріалами справи встановлено, що вартість 1 тони вантажу по накладній № 53643508 в вагоні № 57922817, відповідно до довідки вантажовідправника складає 2 977, 67 грн (в т.ч. ПДВ); вартість 1 тони вантажу по накладній № 48242499 в вагоні № 61635009, відповідно до довідки вантажовідправника складає 2 845, 65 грн (в т.ч. ПДВ); вартість 1 тони вантажу по накладній № 48222459 в вагоні № 55119978, відповідно до довідки вантажовідправника складає 2 773, 22 грн (в т.ч. ПДВ).

Відповідно до п. 105 Статуту залізниць України залізниці вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами. Залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству (пункт 110).

Вантаж вважається доставленим без утрати, відповідно до п. 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто. При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить 2% маси всіх інших вантажів. Для вантажів, які перевозяться без тари й упаковки, норми недостачі або надлишку маси вантажів розраховуються від маси нетто.

Як встановлено матеріалами справи, вантажовідправники передали відповідачу для перевезення вугілля кам'яне, яке відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТЗЕД) та Митного тарифу України, встановленого Законом України № 584-VII від 19.09.2013 (Група 27 Палива мінеральні; нафта і продукти її перегонки; бітумінозні речовини; воски мінеральні) є мінеральним паливом.

Відтак, беручи до уваги найменування вантажу, зазначене у залізничних накладних, без будь-якої вказівки на його завантаження у вологому стані, підстав для застосування норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто як для вологого вантажу немає, з огляду на що твердження відповідача (апелянта) про те, що позивачем невірно розрахована норма гранично допустимої (природної) втрати вантажу під час перевезення, яка повинна становити 2% від маси вантажу, а не як розраховано позивачем, не заслуговують на увагу.

Крім цього, судом враховано, що на станції відправлення вантаж був прийнятий до перевезення без зауважень, оскільки протилежного Укрзалізницею не доведено. Перевізником не було зроблено будь-яких зауважень до стану вагонів та вантажу і на проміжних станціях. Комерційні акти 02.01.2018 № 490000/2/3, від 09.02.2018 № 490000/37/21, від 08.02.2018 № 490000/32/20 не містить відомостей про те, що вагони: № 57922817, № 61635009, 55119978 мають технічні несправності, які могли призвести до втрати вантажу.

Як встановлено матеріалами справи, при розрахунку суми збитку від втрати частини вантажу позивачем було враховано вище зазначені приписи та встановлено, що згідно комерційного акта 02.01.2018 № 490000/2/3 недостача у вагоні № 57922817 склала 1 300 кг. Сума норми природної втрати та граничного розходження визначення 1% маси нетто (від маси нетто 67 000 кг) складає: 67 000 кг * 1% = 670 кг. Таким чином, кількість фактичної недостачі складає: 1 300 кг - 670 кг = 630 (0,630 т). Отже, сума втраченого вантажу в вагоні № 57922817 складає: 0,630 т * 2 977, 67 = 1 875, 93 грн.

Відповідно до комерційного акту від 09.02.2018 № 490000/37/21 недостача у вагоні № 61635009 склала 1 300 кг. Сума норми природної втрати та граничного розходження визначення 1% маси нетто (від маси нетто 69 000 кг) складає: 69 000 кг * 1% = 690 кг. Таким чином, кількість фактичної недостачі складає: 1 300 кг - 690 кг = 610 (0,610 т). Отже, сума втраченого вантажу в вагоні № 61635009 складає: 0,610 т * 2 845, 65 = 1 735, 85 грн.

За комерційним актом від 08.02.2018 № 490000/32/20 недостача у вагоні № 55119978 склала 3 300 кг. Сума норми природної втрати та граничного розходження визначення 1% маси нетто (від маси нетто 64 000 кг) складає: 64 000 кг * 1% = 640 кг. Таким чином, кількість фактичної недостачі складає: 3 300 кг - 640 кг = 2 660 (2,660 т). Отже, сума втраченого вантажу в вагоні № 55119978 складає: 2, 660 т * 2 773, 22 = 7 376, 77 грн.

Таким чином, з наданих позивачем доказів вбачається, що відповідач допустив нестачу вантажу та спричинив позивачеві збитки в розмірі вартості нестачі вантажу (вугілля кам'яне) у 5, 9 т загальною вартістю 10 988, 54 грн.

Доказів на підтвердження того, що недостача поставленого вантажу сталася не з вини відповідача, відповідачем не подано.

При цьому, судом вірно враховано, що при визначенні розміру збитків, заподіяних втратою вантажу, слід застосовувати положення Статуту, яким встановлено обмежену відповідальність перевізника у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу, яка визначається на підставі загальної суми рахунку або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 916/4345/14.

Наведеним повністю спростовуються доводи апелянта щодо неправильного визначення позивачем розміру збитків, тому вони відхиляються судом апеляційної інстанції як безпідставні та необґрунтовані.

Відповідно до ст. 130 Статуту право на пред'явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач - за умови пред'явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

За приписами ст. 133 Статуту передача іншим організаціям або громадянам права на пред'явлення претензій та позовів не допускається, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу або вантажоодержувачем вантажовідправнику, а також вантажовідправником або вантажоодержувачем вищій організації або уповноваженій особі, яка виступає від їх імені. Передача права на пред'явлення претензій і позовів засвідчується переуступним підписом на документі (накладній, вантажній, багажній квитанції), а для уповноваженої особи - довіреністю, оформленою згідно із законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, на звороті спірних залізничних накладних містяться переуступні написи за підписами директора та головного бухгалтера вантажовідправника, скріплені його печаткою, які свідчать про передачу права на пред'явлення позову позивачеві, тобто від вантажовідправника до вантажоодержувача, що не суперечить статті 133 Статуту.

Вказане спростовує посилання апелянта на ненадання судом оцінки тій обставині, що позивач не є власником вантажу та не зазнав збитків, а при розрахунку вартості вантажу керувався вихідними даними власника, оскільки в даному випадку право на стягнення згаданих сум було йому передано вантажовідправником, тобто особою, яка була власником втраченого вантажу.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції також не вважає переконливими твердження апелянта щодо відсутності договірних відносин з поставки вугілля між залізницею та власником вантажу, що виключає можливість заявляти вимогу про відшкодування вартості недостачі вантажу особі, яка не є його власником та відправником в розумінні ст. 909 ЦК України.

За приписами п. 113 Статуту залізниць України за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин. Недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення (пункт 114).

Перевізник згідно ст. 314 ГК України несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. У транспортних кодексах чи статутах можуть бути передбачені випадки, коли доведення вини перевізника у втраті, нестачі або пошкодженні вантажу покладається на одержувача або відправника. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, - у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу.

З огляду на наведене та те, що судом встановлено факт незбереження відповідачем прийнятого до перевезення вантажу, останній зобов'язаний відшкодувати позивачу вартість втраченого під час перевезення залізницею вантажу на суму, у зв'язку з чим суд першої інстанції вірно визнав позовні вимоги про стягнення з відповідача апеляційний суд дійшов 10 988, 54 грн доведеними та обґрунтованими.

Доводи апелянта з приводу не дотримання вимог ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, тобто суди першої та апеляційної інстанцій повинні керуватись правовими висновками Верховного Суду та привести свою практику у відповідність із цими висновками, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2018 у справі № 910/6716/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/6716/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.01.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук