УХВАЛА

09.01.2019Справа № 48/100-18/154-2012
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

За скаргою Державного агентства резерву України

на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт"

до Державного агентства резерву України;

Державного підприємства "Укрресурси";

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору

Державне підприємство "Укррезерв";

про зобов'язання вчинити певні дії

за зустрічним

позовом Державного підприємства "Укрресурси";

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт";

Товариства з обмеженою відповідальністю "Крампер Груп»;

про визнання договору недійсним.

Представники:

від Позивача: не з'явились;

від Відповідача - 1 (Скаржника): Лукянов Р.І (представник за довіреністю);

від Відповідача - 2: не з'явились;

від Третьої особи: не з'явились;

від ТОВ «Крампер Груп»: не з'явились;

від ДВС: не з'явились;

ВСТАНОВИВ

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2011 р. у справі №48/100 первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт"в частині заявлених вимог до Державного комітету України з державного матеріального резерву задоволено повністю; зобов'язано Державний комітет України з державного матеріального резерву поставити Товариству з обмеженою відповідальністю "Нодексепт"зерно пшениці 3 класу у кількості 6 999 тонн 65 кг, відповідно до договору купівлі-продажу №1-2043 від 27.11.2009 р., шляхом видачі розпоряджень (нарядів) на відпуск з державного резерву Товариству з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" зерна пшениці 3 класу у кількості 6 999 тонн 65 кг; зобов'язано Державний комітет України з державного матеріального резерву поставити Товариству з обмеженою відповідальністю "Нодексепт"зерно пшениці 4 класу у кількості 1 019 тонн 737 кг, відповідно до договору купівлі-продажу №1-2041 від 27.11.2009 р., шляхом видачі розпоряджень (нарядів) на відпуск з державного резерву Товариству з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" зерна пшениці 4 класу у кількості 1 019 тонн 737 кг; стягнуто з Державного комітету України з державного матеріального резерву на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" державне мито у розмірі 25 500,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118,00 грн.; в задоволенні первісного позову в частині заявлених вимог до Державного підприємства "Укрресурси" відмовлено; в задоволенні зустрічного позову Державного підприємства "Укрресурси" відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2011 р. у справі №48/100 апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву (правонаступником якого є Державне агентство резерву України) залишено без задоволення; рішення Господарського суду м. Києва від 06.04.2011 р. у справі №48/100 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.03.2012 р. у справі №48/100 касаційну скаргу Державного агентства резерву України задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2011 р. та рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2011 р. у справі №48/100 в частині первісних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду, в решті постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2011 р. у справі №48/100 залишено без змін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2012 року у задоволенні первісного позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2012 року рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2012 року скасовано; прийнято нове рішення, яким провадження відносно Державного підприємства "Укрресурси" припинено; первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" до Державного агентства резерву України задоволено частково: вилучено у Державного агентства резерву України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" зерно пшениці 3 класу у кількості 6 999 тонн 65 кг, а також зерно пшениці 4 класу у кількості 1 019 тонн 737 кг; в задоволенні іншої частини первісних позовних вимог відмовлено.

На виконання постанови Київського апеляційного господарського суду Господарським судом міста Києва 21.09.2012 року видано накази.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.11.2012 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2012 року залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2012 року виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2012 року у справі №48/100-18/154-2012 відстрочено до 05.12.2013 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2013 року відстрочено виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2012 року у справі №48/100-18/154-2012 до 01.01.2016 року.

26.12.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Державного агентства резерву України надійшла скарга на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по справі №48/100-18/154-2012, якою просив суд визнати дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України незаконними, скасувати постанову від 03.12.2018 року у ВП №34617721 про накладення штрафу за невиконання рішення суду.

Розпорядженням Керівника апарату Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 року призначено повторний автоматичний розподіл справи №48/100-18/154-2012 у зв'язку з відпусткою судді Мандриченка О.В.

Відповідно до автоматичного розподілу справ Господарського суду міста Києва, справу №48/100-18/154-2012 передано до розгляду у складі судді Чинчин О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.12.2018 року розгляд скарги Державного агентства резерву України на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по справі №48/100-18/154-2012 призначено на 09.01.2019 року.

В судовому засіданні 09 січня 2019 року представник Скаржника підтримав вимоги та доводи скарги, просив суд її задовольнити. Інші представники учасників судового процесу та Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в судове засідання не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується поверненням на адресу суду поштових конвертів, надісланих на адреси Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт", Товариства з обмеженою відповідальністю "Крампер Груп» та відміткою про відправлення на Ухвалі Господарського суду міста Києва від 27.12.2018 року у справі.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що учасники судового процесу про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 342 Господарського процесуального кодексу України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Таким чином, неявка в судове засідання представників учасників судового процесу не перешкоджає розгляду скарги по суті.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що Скарга Державного агентства резерву України на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по справі №48/100-18/154-2012 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 339 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:

1) верховенства права;

2) обов'язковості виконання рішень;

3) законності;

4) диспозитивності;

5) справедливості, неупередженості та об'єктивності;

6) гласності та відкритості виконавчого провадження;

7) розумності строків виконавчого провадження;

8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями;

9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. (п.1 ч. 1 ст. 3 Закону)

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до статті 10 Закону заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний:

1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;

4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;

5) роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Згідно зі ст.ст. 115, 116 Господарського процесуального кодексу України (в редакції на момент прийняття рішення у справі) рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Відповідно до ст.18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. (ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»)

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2011 р. у справі №48/100 первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт"в частині заявлених вимог до Державного комітету України з державного матеріального резерву задоволено повністю; зобов'язано Державний комітет України з державного матеріального резерву поставити Товариству з обмеженою відповідальністю "Нодексепт"зерно пшениці 3 класу у кількості 6 999 тонн 65 кг, відповідно до договору купівлі-продажу №1-2043 від 27.11.2009 р., шляхом видачі розпоряджень (нарядів) на відпуск з державного резерву Товариству з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" зерна пшениці 3 класу у кількості 6 999 тонн 65 кг; зобов'язано Державний комітет України з державного матеріального резерву поставити Товариству з обмеженою відповідальністю "Нодексепт"зерно пшениці 4 класу у кількості 1 019 тонн 737 кг, відповідно до договору купівлі-продажу №1-2041 від 27.11.2009 р., шляхом видачі розпоряджень (нарядів) на відпуск з державного резерву Товариству з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" зерна пшениці 4 класу у кількості 1 019 тонн 737 кг; стягнуто з Державного комітету України з державного матеріального резерву на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" державне мито у розмірі 25 500,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118,00 грн.; в задоволенні первісного позову в частині заявлених вимог до Державного підприємства "Укрресурси" відмовлено; в задоволенні зустрічного позову Державного підприємства "Укрресурси" відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2011 р. у справі №48/100 апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву (правонаступником якого є Державне агентство резерву України) залишено без задоволення; рішення Господарського суду м. Києва від 06.04.2011 р. у справі №48/100 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.03.2012 р. у справі №48/100 касаційну скаргу Державного агентства резерву України задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2011 р. та рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2011 р. у справі №48/100 в частині первісних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду, в решті постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2011 р. у справі №48/100 залишено без змін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2012 року у задоволенні первісного позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2012 року рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2012 року скасовано; прийнято нове рішення, яким провадження відносно Державного підприємства "Укрресурси" припинено; первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" до Державного агентства резерву України задоволено частково: вилучено у Державного агентства резерву України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" зерно пшениці 3 класу у кількості 6 999 тонн 65 кг, а також зерно пшениці 4 класу у кількості 1 019 тонн 737 кг; в задоволенні іншої частини первісних позовних вимог відмовлено.

На виконання постанови Київського апеляційного господарського суду Господарським судом міста Києва 21.09.2012 року видано накази.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.11.2012 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2012 року залишено без змін.

Судом встановлено, що постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 03.12.2018 року в межах виконавчого провадження №34617721 з примусового виконання наказу №48/100-18/154-2012 виданого 21.09.2012 року Господарським судом міста Києва про вилучення у Державного агентства резерву України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" зерно пшениці 3 класу у кількості 6 999 тонн 65 кг, а також зерно пшениці 4 класу у кількості 1 019 тонн 737 кг накладено штраф на боржника за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення у розмірі 5100 грн. 00 коп.

Відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Однак, Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні, а Державним агентством резерву України в свою чергу не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження виконання постанови Київського апеляційного господарського суду по справі №48/100-18/154-2012.

В обґрунтування поданої скарги Заявник зазначає, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 року по справі №15/250-б, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2018 року, задоволено заяву про визнання недійсним договору відступлення права вимоги в межах справи № 15/250-б та визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № 2010/05-06/2 від 04.06.2010, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Крампер Груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нодексепт". За таких підстав, Державне агентство резерву України зазначає, що наявність судового рішення свідчить про відсутність заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" та відсутність підстав для стягнення за виконавчим документом, так як судом визнано недійсним договір, який був підставою для виникнення виконавчого документу й, як наслідок, необхідно закінчити виконавче провадження.

У постанові Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2012 року по справі №48/100-18/154-2012 було встановлено, що має місце прострочення виконання Державним агентством резерву України зобов'язання за договорами № 1-2041 та № 1-2043 в частині поставки на користь ТОВ «Крампер Груп» пшениці класу 3 у загальній кількості 6 999,65 тонн на суму 3 219 839,00 грн. та пшениці класу 4 у загальній кількості 1 019,737 тонн на суму 458 881,65 грн. (всього -3 678 720,65 грн.), строк виконання якого на момент розгляду справи настав.

04.06.2010 року ТОВ «Крампер Груп» на підставі договору відступлення передало Товариству з обмеженою відповідальністю «Нодексепт» право вимоги виконання зобов'язань за договорами, у тому числі: отримання (стягнення) грошових коштів у сумі 3 678 720,65 грн.; поставки товару (зерна пшениці) за договорами; стягнення штрафних санкцій.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що сторонами договору про відступлення права вимоги були виконанні зобов'язання передбачені даним договором, а тому, спірне право вимоги по договорам № 1-2041 та № 1-2043 щодо поставки пшениці 3 класу у загальній кількості 6 999,65 тонн та пшениці 4 класу у загальній кількості 1 019,737 тонн на загальну суму 3 678 720,65 грн. перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нодексепт».

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, факт прострочення виконання Державним агентством резерву України зобов'язання за договорами № 1-2041 та № 1-2043 в частині поставки на користь ТОВ «Крампер Груп» пшениці класу 3 у загальній кількості 6 999,65 тонн на суму 3 219 839,00 грн. та пшениці класу 4 у загальній кількості 1 019,737 тонн на суму 458 881,65 грн. (всього -3 678 720,65 грн.), строк виконання якого на момент розгляду справи настав, підтверджено постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2012 року по справі №48/100-18/154-2012, яка набрала законної сили.

Враховуючи вищевикладене, Суд зазначає, що обов'язок Державного агентства резерву України з поставки пшениці виник не на підставі договору відступлення права вимоги № 2010/05-06/2 від 04.06.2010, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Крампер Груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нодексепт", а на підставі договорів № 1-2041 та № 1-2043 від 27.11.2009 року, укладених між між ДП «Укрресурси» та ТОВ «Крампер Груп».

Таким чином, наявність судового рішення про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 2010/05-06/2 від 04.06.2010, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Крампер Груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нодексепт", не свідчить про припинення зобов'язання Державного агентства резерву України, яке виникло саме на підставі договорів № 1-2041 та № 1-2043 від 27.11.2009 року.

Стаття 39 Закону України «Про виконавче провадження» містить виключний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, проте визнання недійсним договору не є такою обставиною, а тому доводи Скаржника в цій частині є необґрунтованими.

За таких підстав, Суд зазначає, що примусове виконання наказу №48/100-18/154-2012 виданого 21.09.2012 року Господарським судом міста Києва про вилучення у Державного агентства резерву України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" зерно пшениці 3 класу у кількості 6 999 тонн 65 кг, а також зерно пшениці 4 класу у кількості 1 019 тонн 737 кг не підлягає закінченню, а у зв'язку з відсутністю доказів виконання боржником без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, накладення штрафу державним виконавцем було здійснено правомірно та в межах наданих повноважень відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про накладення штрафу на боржника у розмірі 5100 грн. 00 коп. від 03.12.2018 року відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» та в межах наданих повноважень, у зв'язку з відсутністю доказів виконання боржником без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень. Ухвалу може бути оскаржено у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно зі ст. 343 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку про відмову в задоволенні скарги Державного агентства резерву України на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по справі №48/100-18/154-2012 у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 233, 234, 235, 339, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ

1. У задоволенні скарги Державного агентства резерву України на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по справі №48/100-18/154-2012 - відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення.

Дата підписання та складання повного тексту ухвали: 14 січня 2019 року.

Суддя О.В. Чинчин