СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2019 р. Справа № 905/1402/18

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: судді: при секретарі судового засідання:ОСОБА_1 (доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Платрес КОМ, м.Київ (вх.№936 Д/3 від 02.11.2018р.)
на рішення господарського суду Донецької області
ухвалене17.09.2018р. (повний текст підписано 18.09.2018р. у м.Харків)
у справі№905/1402/18 (суддя Левшина Г.В.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю Платрес КОМ, м.Київ
доПриватного підприємства Торгівельна фірма СМ, м.Маріуполь Донецької області
простягнення 44013,15грн.
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю Платрес КОМ, м.Київ, позивач, звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Приватного підприємства Торгівельна фірма СМ, м.Маріуполь Донецької області, про стягнення грошових коштів у розмірі 44013,15грн., які складаються з 42300,00грн. попередньої оплати, 528,75грн. 3% річних та 1184,40грн. інфляційних.

Рішенням господарського суду Донецької області від 17.09.2018р. (повний текст підписано 18.09.2018р.) у справі №905/1402/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 44013,15грн.

Виносячи рішення місцевий господарський суд виходив з того, що відповідач повинен поставити товар позивачу протягом семи днів від дня предявлення вимоги, та враховуючи відсутність у матеріалах справи відповідних доказів направлення вимоги про постачання товару відповідачу, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача обовязку поставити позивачу товар та, як наслідок, обовязку повернути суму попередньої оплати. Крім того, в основу рішення господарського суду Донецької області покладено висновок про те, що договірний характер правовідносин сторін виключає можливість застосування до них положень ст.1212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Місцевий господарський суд, відмовляючи у стягненні 3% річних та інфляційних зауважив, що обовязок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не може розцінюватися як грошове зобовязання в розумінні ст.625 ЦК України.

Не погодившись із зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю Платрес КОМ звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 17.09.2018р. (повний текст підписано 18.09.2018р.) у справі №905/1402/18 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Згідно доводів скаржника, рішення суду першої інстанції винесене за наслідками неповного зясування обставин, що мають значення для справи, без застосування необхідних норм матеріального права, а висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи. В обґрунтування своєї позиції апелянт звертає увагу на сукупність наступних обставин:

- хибним є висновок місцевого господарського суду про те, що доказів відмови позивача в односторонньому порядку від договору постачання з відповідачем матеріали справи не містять, і, відповідно договірні відносини між сторонами продовжують існувати, оскільки вимога щодо повернення коштів, вчинена у письмовій формі згідно вимог чинного законодавства України, є свідченням відмови позивача від договору поставки, у звязку з втратою інтересу до виконання поставки товару. За твердженнями скаржника, зазначена претензія є одностороннім правочином позивача про відмову від договору поставки, незважаючи на те, що у її тексті не міститься пряме посилання на це;

- відмовляючи у задоволенні позову суд помилково послався на відсутність узгодження строків поставки товару у договорі поставки, укладеному між позивачем і відповідачем, та відсутність вимоги позивача щодо поставки товару, з яким суд повязує початок перебігу строку його виконання та, відповідно, відсутність факту порушень умов договору поставки в контексті положень ч.2 ст.530 ЦК України. На переконання апелянта, умовами поставки виникнення зобовязання відповідача передати товар позивачу повязане з моментом надходження коштів на поточний рахунок відповідача, тобто дії позивача щодо попередньої оплати товару зумовили виникнення у відповідача обовязку передати товар (підготувати товар до передачі покупцеві у належному місці та проінформувати покупця про це) з моменту надходження коштів на його поточний рахунок. При цьому скаржник наголошує, що вимога щодо повернення грошових коштів спричинена односторонньою відмовою позивача від договору поставки через невиконання відповідачем зобовязань з поставки.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2018р. для розгляду справи №905/1402/18 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя (доповідач) Зубченко І.В., судді Радіонова О.О., Чернота Л.Ф.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2018р. апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Платрес КОМ залишена без руху з метою усунення скаржником впродовж 10 днів з моменту отримання ухвали встановлених недоліків, а саме: звернутися до Східного апеляційного господарського суду із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження із викладенням підстав поважності пропуску строку.

Після усунення скаржником недоліків, встановлених при подання апеляційної скарги, ухвалою суду апеляційної інстанції від 22.11.2018р. у справі №905/1402/18 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю Платрес КОМ строк для подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача, встановлено Приватному підприємству Торгівельна фірма СМ строк до 07.12.2018р. включно для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач своїм правом, наданим ст.263 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.12.2018р. розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Платрес КОМ на рішення господарського суду Донецької області від 17.09.2018р. (повний текст підписано 18.09.2018р.) у справі №905/1402/18 призначено в порядку письмового провадження в світлі приписів ч.10 ст.270 ГПК України, оскільки ціна позову у справі №905/1402/18 менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, враховуючи, що відповідного клопотання від сторін не надходило, а судова колегія з власною ініціативи не вбачає необхідності розгляду означеної апеляційної скарги з повідомленням сторін. Сторони були повідомлені про розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження належним чином.

Згідно із вимогами ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, якщо під час розгляду не буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю Платрес КОМ та Приватним підприємством Торгівельна фірма СМ укладено договір купівлі-продажу меблевої фурнітури у спрощений спосіб, як передбачено ч.1 ст.181 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Так, на підставі рахунку на оплату №СМВ00000008 від 24.02.2017р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Платрес КОМ» здійснено попередню оплату в сумі 42300,00грн. за товарно-матеріальні цінності на рахунок Приватного підприємства Торгівельна фірма СМ, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №76 від 27.02.2017р.

У свою чергу, відповідач зобовязання по передачі товару позивачу не виконав, доказів поставки товару матеріали справи не містять.

За твердженнями позивача, у звязку з відсутністю протягом тривалого строку зі сторони відповідача повідомлення про готовність товару до передачі та невчинення спроб щодо передачі товару позивачу, останній втратив інтерес до виконання відповідачем його обовязку щодо передачі товару та прийняв рішення щодо відмови від зобовязання, передбаченого договором, у повному обсязі.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Платрес КОМ» направлено на адресу Приватного підприємства Торгівельна фірма СМ претензію №2712-1-17 від 27.12.2017р., в якій позивач просив повернути суму попередньої оплати протягом 7 днів з моменту отримання цієї претензії. Відповідачем претензія отримана не була; у звязку із закінченням строку зберігання, 16.01.2018р. поштове відправлення повернуто на адресу відправника.

На момент звернення позивача з розглядуваним позовом до суду відповідач кошти в загальному розмірі 42300,00грн. не повернув, що стало підставою звернення позивача до суду з позовом на підставі ст.1212 ЦК України .

Східний апеляційний господарський суд, дослідивши правову природу спірних правовідносин з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, надаючи оцінку всім обставинам справи, оцінивши надані сторонами на підтвердження їх вимог докази, погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно зі ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст.11 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Частиною 2 ст.205 ЦК України унормовано, що правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до приписів ч.2 ст.631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення, а згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно положень ч.1, 2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Частиною 1 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами (ч.1 ст.208 ЦК України).

Відповідно до приписів ч.1 ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 1, 2 ст.640 ЦК України унормовано, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях (ч.1, 2 ст.641 ЦК України).

Частинами 1 та 2 ст.642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, зауважує, що оскільки рахунок на оплату №СМВ00000008 від 24.02.2017р. містить найменування товару, його кількість, ціну, постачальника та покупця товару, а позивач, у свою чергу, перерахував суму попередньої оплати у розмірі 42300,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №76 від 27.02.2017р., між сторонами мало місце укладення правочину на поставку товару в спрощений спосіб.

З огляду на приписи ст.265 ГК України та ст.712 ЦК України за договором поставки обовязку постачальника передати (поставити) у зумовлені строки (строк) товар (товари) кореспондується обовязок покупця прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.193 ГК України, ст.ст.525, 526 ЦК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом. За приписами ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Судова колегія Східного апеляційного господарського суду на підставі аналізу наявних у справі матеріалів погоджується з висновками господарського суду Донецької області про те, що матеріали справи не містять доказів узгодження сторонами строку, протягом якого відповідач мав поставити позивачу товар, який визначений у рахунку №СМВ00000008 від 24.02.2017р.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає доречними твердження апелянта про те, що умовами поставки виникнення зобовязання відповідача передати товар позивачу повязане з моментом надходження коштів на поточний рахунок відповідача. Дійсно, дії позивача щодо попередньої оплати товару зумовили виникнення у відповідача обовязку передати товар, проте зазначене не спростовує висновку судів про відсутність чітко визначеного сторонами строку виконання такого обовязку.

Крім того, судова колегія Східного апеляційного господарського суду зазначає, що згідно рахунку на оплату №СМВ00000008 від 24.02.2017р. оплата рахунку означає погодження з умовами поставки товарів. Повідомлення про оплату є обовязковим, в іншому випадку не гарантується наявність товарів на складі. Товар відпускається за фактом надходження коштів на п/р постачальника, самовивозом, за наявності довіреності та паспорта. Тобто, повідомлення про оплату обовязкове, однак доказів на підтвердження повідомлення відповідача про оплату позивачем матеріали справи не містять.

Згідно приписів ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За таких підстав висновок господарського суду Донецької області про те, що обовязок відповідача поставити певний товар позивачу після отримання відповідної вимоги позивача має бути виконано у семиденний строк від дня її предявлення, базується на нормах чинного законодавства. При цьому, матеріали справи не містять доказів звернення Товариства з обмеженою відповідальністю Платрес КОМ до Приватного підприємства Торгівельна фірма СМ з вимогою саме щодо постачання товару згідно рахунку .

Відповідно до ч.2 ст.693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач повинен поставити товар позивачу протягом семи днів від дня предявлення вимоги, та враховуючи відсутність у матеріалах справи відповідних доказів направлення вимоги про постачання товару відповідачу, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність у відповідача обовязку поставити позивачу товар та, як наслідок, обовязку повернути суму попередньої оплати.

Щодо посилання позивача на необхідність застосування ст.1212 ЦК України судова колегія зауважує наступне.

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З аналізу наведеної норми ЦК України вбачається, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

- є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;

- мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;

- обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків згідно статті 11 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.188 ГК України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, доказів відмови позивача в односторонньому порядку від договору поставки матеріали справи не містять, у той час як претензія №2712-1-17 від 27.12.2017р. містить у собі виключно вимогу до відповідача щодо повернення грошових коштів в порядку ст.693 ЦК України.

При цьому, на переконання судової колегії, безпідставним є твердження скаржника про те, що зазначена претензія є одностороннім правочином позивача про відмову від договору поставки, незважаючи на те, що у її тексті не міститься пряме посилання на це.

Таким чином, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень ст.1212 ЦК України як безпідставне збагачення. Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до цих правовідносин ч.1 ст.1212 ЦК України.

Стосовно відсутності підстав для стягнення з відповідача нарахованих позивачем 3% річних за період з 24.01.2018р. по 03.07.2018р. в сумі 528,75грн. та інфляційних за період з лютого 2018р. по травень 2018р. в сумі 1184,40грн., колегія суддів Східного апеляційного господарського суду погоджується з висновками господарського суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, вказаною статтею передбачена можливість стягнення 3% річних та інфляційних за прострочення саме грошового зобов'язання.

Стягнення з відповідача суми попередньої оплати не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар. За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст.625 ЦК України.

Відтак, враховуючи, що апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які (доводи і вимоги апеляційної скарги) в даному випадку не підтверджують ухвалення переглядуваного рішення із порушеннями, визначеними ст.277 ГПК України в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку ч.4 ст.269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Платрес КОМ підлягає залишенню без задоволення, а переглядуване рішення - без змін.

За змістом ст.129 вказаного Кодексу такий результат апеляційного перегляду має наслідком віднесення на рахунок скаржника витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Платрес КОМ, м.Київ на рішення господарського суду Донецької області від 17.09.2018р. (повний текст підписано 18.09.2018р.) у справі №905/1402/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 17.09.2018р. (повний текст підписано 18.09.2018р.) у справі №905/1402/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21.01.2019р.

Головуючий суддя І.В. Зубченко

Суддя О.О. Радіонова

Суддя Л.Ф. Чернота