СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2019 р. Справа № 905/967/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Пуль О.А. , суддя Шевель О.В.

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Міністерства юстиції України (вх. № 932 Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 19.09.2018 (з урахуванням ухвали Господарського суду Донецької області від 04.10.2018 про виправлення описки) у справі №905/967/18, ухвалене у приміщенні Господарського суду Донецької області суддею Фурсовою С.М., дата складання повного тексту рішення 01.10.2018,

за позовом Міністерства юстиції України, м. Київ

до Державного підприємства "Селидіввугілля", м. Селидове, Донецька область

про стягнення 27228765,30 грн

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року позивач, Міністерство юстиції України, звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Державного підприємства «Селидіввугілля» збитків, завданих Державному бюджету України у сумі 27 228 765,30 гривень.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 19.09.2018 у справі №905/967/18 (з урахуванням ухвали Господарського суду Донецької області від 04.10.2018 про виправлення описки) відмовлено у задоволенні позову Міністерства юстиції України в інтересах держави Україна до Державного підприємства "Селидіввугілля" про стягнення збитків, завданих Державному бюджету України в сумі 27 228 765,30 грн.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Міністерство юстиції України звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, а також порушення норм процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 19.09.2018 у справі №905/967/18 та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву Міністерства юстиції України задовольнити повністю, а саме: стягнути з Державного підприємства "Селидіввугілля" на користь Державного бюджету України збитки, завдані Державному бюджету України у сумі 27 228 765,30 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що факти встановлені Європейським судом в процесі розгляду справи «Щукін та інші проти України» та висновки зроблені Європейським Судом у цьому рішенні, є обовязковими для врахування судами України, іншими державними органами і посадовими особами. В рамках провадження по розгляду позову Міністерства юстиції України до Державного підприємства «Селидіввугілля» вказані обставини не підлягають новому доказуванню, перевірці з боку суду або сторін провадження. Тому, апелянт вважає висновки суду першої інстанції щодо передчасності перерахування державою на користь ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія» грошових коштів, некоректними, оскільки ставлять під сумнів взагалі законність рішення Європейського суду, що є неприйнятним.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2018 для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.11.2018 у даній справі відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 17.12.2018, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання скаржнику в порядку ч.2 ст.263 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2018 у звязку з відпусткою судді Білоусової Я.О. для здійснення розгляду справи №905/967/18 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Фоміної В.О., судді Пуль О.А., судді Шевель О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2018 в судовому засіданні оголошено перерву до 16.01.2019.

15.01.2019 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу та заява про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, яка обгрунтована обєктивною неможливістю складення та підписання відзиву на апеляційну скаргу у строк визначений в ухвалі суду.

Колегія суддів, з метою захисту прав учасників судового процесу та враховуючи обґрунтування заяви про продовження строку на подання відзиву, який встановлений судом, та в силу приписів частини 2 статті 119 ГПК України, вважає за можливе продовжити строк на подання відзиву та прийняти відзив до розгляду.

В судовому засіданні 16.01.2019 представники апелянта підтримали доводи апеляційної скарги, навели відповідні пояснення, просили суд задовольнити апеляційну скаргу, рішення Господарського суду Донецької області від 19.09.2018 у справі № 905/967/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовну заяву Міністерства юстиції України задовольнити повністю.

Представник відповідача своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався, у судове засідання Східного апеляційного господарського суду 16.01.2019 не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений.

Відповідно до частини 1 статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх представників сторін, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, встановила наступне.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що рішенням господарського суду Донецької області від 27.11.2001 у справі №19/600 за позовом акціонерного комерційного агропромислового банку «Україна» (Донецька обласна дирекція) до ДВАТ «Шахта Курахівська» про стягнення коштів позовні вимоги задоволено та стягнуто на користь акціонерного комерційного агропромислового банку «Україна» 77445,53 гривень.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 11.03.2004 змінено боржника у виконавчому провадженні з ДВАТ «Шахта Курахівська» на його правонаступника ДП «Селидіввугілля».

Рішенням господарського суду Донецької області від 20.08.2002 у справі № 19/414 за позовом акціонерного комерційного агропромислового банку «Україна» «Донецька обласна дирекція) до ДВАТ «Шахта Курахівська» про стягнення коштів позовні вимоги задоволено частково та стягнуто на користь Акціонерного комерційного агропромислового банку «Україна» 1 150 341,30 гривень.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 11.03.2004 змінено боржника у виконавчому провадженні з ДВАТ «Шахта Курахівська» на його правонаступника ДП «Селидіввугілля».

Рішенням господарського суду Донецької області від 23.06.2003 у справі № 1/248 за позовом акціонерного комерційного агропромислового банку «Україна» (Донецька обласна дирекція) до ТОВ «Фірма ТМК», ДВАТ «Шахта «Росія» про стягнення коштів, позов задоволено частково, стягнуто з ДВАТ «Шахта «Росія» 470 000,00 гривень основного боргу, 1 700,00 гривень витрат по сплаті держмита та 118,00 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 29.12.2003 змінено боржника виконавчому провадженні з ДВАТ «Шахта «Росія» на його правонаступника ДП «Селидіввугілля».

Таким чином, належним боржником за зазначеними рішеннями національного суду було ДП «Селидіввугілля».

Рішенням господарського суду Донецької області від 26.03.2004 у справі № 1/36 позовом Акціонерного комерційного агропромислового банку «Україна» (Донецька обласна дирекція) до державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення коштів позовні вимоги задоволено частково та стягнуто на користь акціонерного комерційного агропромислового банку «Україна» 12 169 600.18 гривень.

Рішенням господарського суду Донецької області від 22.06.2004 у справі № 1/161 за позовом акціонерного комерційного агропромислового банку «Україна» Донецька обласна дирекція) до державного підприємства «Селидіввугілля» про звернення стягнення на заставлене майно, позовні вимоги задоволено частково та стягнуто на користь акціонерного комерційного агропромислового банку «Україна» 13 322 350,07 гривень.

Постановами Вищого господарського суду України від 18.03.2009 та 24.03.2009 здійснено заміну Акціонерного комерційного агропромислового банку «Україна» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська гірничо-промислова компанія» у виконавчому провадженні щодо виконання судових наказів по зазначеним справам.

Підставою прийняття судом касаційної інстанції постанов про заміну Акціонерного комерційного агропромислового банку «Україна» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська гірничо-промислова компанія» було укладення 16.07.2008 між АКАБ «Україна» та ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія» договору про відступлення права вимоги, за яким останній отримав право вимоги за рішеннями Господарського суду Донецької області від 27.11.2001 у справі № 19/600, від 20.08.2002 у справі № 19/414, від 23.06.2003 у справі № 1/248, від 26.03.2004 у справі № 1/36 та від 22.06.2004 у справі № 1/161.

Вказані рішення з боку ДП «Селидіввугілля» виконані не були, зазначене стало підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська гірничо-промислова компанія» до Європейського суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 13.02.2014 у справі «Щукін та інші проти України» за заявою №59834/09 та 249 інших заяв, серед яких міститься заява ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія» (додаток №1 до рішення, пункт 123), встановлено порушення державою Україна норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у зв'язку із тривалим невиконанням судових рішень, ухвалених на користь заявників, та відсутністю ефективних національних засобів юридичного захисту, а також зазначається наступне:

« 26. Суд також зазначає, що «повага до прав людини», гарантованих Конвенцією та протоколами до неї, не вимагає розгляду цих скарг по суті, оскільки проблема невиконання остаточних рішень вже розглядалась у пілотному рішенні суду проти України у справі «ОСОБА_1 проти України», а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання..»

В резолютивній частині Рішення ЄСПЛ зазначається:

«ЗА ЦИХ ПІДСТАВ СУД ОДНОГОЛОСНО

1.Вирішує об'єднати заяви, наведені у Додатку 1;

2. Оголошує прийнятними скарги заявників, зазначених у Додатку 1, за пунктом 1 статті 6, статтею 13 Конвенції та за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалого невиконання рішень, ухвалених на їхню користь, та щодо відсутності ефективних національних засобів юридичного захисту щодо цих скарг, а решту скарг у заявах - неприйнятними;

3. Постановляє, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції;

4. Постановляє, що було порушення статті 13 Конвенції:

5. Постановляє, що:

(а) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які підлягають виконанню, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю, чиї заяви зазначені у Додатку 1, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди та компенсації судових витрат, а також будь-який податок, що може нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу;

(b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти…».

На виконання вказаного рішення Європейського суду Міністерством юстиції України було перераховано на користь ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія» 27 193 978,38 гривень за рішеннями господарського суду Донецької області від 27.11.2001 у справі № 19/600, від 20.08.2002 у справі № 19/414, від 23.06.2003 у справі № 1/248, від 26.03.2004 у справі № 1/36 та від 22.06.2004 у справі № 1/161, що підтверджується платіжним дорученням №246 від 25.05.2015, а також 34 786,92 гривні, що є еквівалентом 2000,00 Євро моральної та матеріальної компенсації (платіжне доручення №5742 від 19.09.2014).

Звертаючись до суду з даним позовом, Міністерство юстиції України посилається на тривале невиконання відповідачем рішень Господарського суду Донецької області від 27.11.2001 у справі №19/600, від 20.08.2002 у справі № 19/414, від 23.06.2003 у справі № 1/248, від 26.03.2004 у справі №1/36 та від 22.06.2004 у справі № 1/161, що зумовило звернення стягувача, а саме Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська гірничо-промислова компанія» за вказаними рішеннями до Європейського суду з прав людини.

На думку позивача, у звязку із виплатою Україною відшкодування заявнику (ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія») за наведеним рішенням ЄСПЛ наявні підстави для предявлення зворотної вимоги (регресу), як це передбачено приписами статті 9 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 1191 ЦК України.

Позивач також зазначає, що протиправна поведінка (у даному випадку бездіяльність) ДП «Селидіввугілля» призвела до заподіяння державі Україна шкоди, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду «Щукін та інші проти України». Причинний звязок між протиправною поведінкою ДП «Селидіввугілля» і заподіяною шкодою, на думку позивача, є очевидним, оскільки визнання Європейським Судом порушення державою Україна Конвенції є наслідком невиконання рішень національного суду про стягнення коштів на користь заявника.

Заперечуючи проти позовних вимог та вимог апеляційної скарги, відповідач зазначає, що у звязку з визнанням недійсним договору про відступлення права вимоги від 16.07.2008, накази національних судів у справах №19/600, № 19/414, № 1/248, №1/36, № 1/161 визнані такими, що не підлягають виконанню, виконавчі провадження закриті. Тому держава безпідставно, за відсутності відповідного зобовязання сплатила на користь ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія» грошові кошти у погашення боргу за рішеннями Господарського суду Донецької області від 27.11.2001 у справі №19/600, від 20.08.2002 у справі № 19/414, від 23.06.2003 у справі № 1/248, від 26.03.2004 у справі №1/36 та від 22.06.2004 у справі № 1/161, які виконанню не підлягали.

Відповідач також посилається на пункти 18 та 19 Рішення ЄСПЛ «Щукін та інші проти України», відповідно до яких Судом констатовано факт несвоєчасного виконання рішень національних судів, відповідальність за що несуть органи державної влади. Судом наголошено, що заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту і такі порушення з боку держави носять системний характер. Органи державної влади, про які йдеться у рішенні Європейського суду з прав людини від 13.02.2014 року у справі «Щукін та інші проти України» - це організаційно і структурно уособлена частина державного механізму, яка наділена в установленому Конституцією України порядку державно-владними повноваженнями, правовими і матеріально- фінансовими ресурсами для реалізації завдань і функцій державної влади, до яких відповідач не відноситься.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив, що держава зобов'язана виконати рішення Європейського суду з прав людини від 13.02.2014, однак, в даному випадку, у звязку з визнанням недійсним договору про відступлення права вимоги від 16.07.2008 в судовому порядку, перерахування грошових коштів Міністерством юстиції України на користь ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія» було вчинено на виконання рішень Господарського суду Донецької області, які не підлягали виконанню.

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що виконання Міністерством юстиції України рішення Європейського суду з прав людини «Щукін та інші проти України» шляхом перерахування грошових коштів в рахунок виконання рішень національного суду по справах № 19/600 від 27.11.2001, № 19/414 від 20.08.2002, № 1/248 від 23.06.2003, № 1/36 від 26.03.2004 та № 1/16 від 22.06.2004, в умовах визнання наказів по цим справам такими, що не підлягають виконанню, є передчасним, доки не буде вирішено питання наявності у ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія» прав кредитора по вказаним справам.

Проте з такими висновками колегія суддів не погоджується, виходячи з такого.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», орган представництва - орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №784 від 31.05.2006 «Про заходи щодо реалізації Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на Міністерство юстиції України покладено функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень.

Відповідно до частини 5 ст.9 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» позивачем у справах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування, виступає Орган представництва, який зобов'язаний протягом шести місяців з моменту, визначеного в частині четвертій статті 8 цього Закону, звернутися до суду з відповідним позовом. Загальний строк позовної давності для звернення з такими позовами визначається відповідно до Цивільного кодексу України.

Тобто даною статтею встановлено обовязок органу представництва (Міністерства юстиції України) звернутися до суду з позовом про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування стягувачу.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі ст.14 Закону України «Про міжнародні договори України» міжнародні договори набирають чинності для України після надання нею згоди на обовязковість міжнародного договору відповідно до цього Закону в порядку та в строки, передбачені договором, або в інший узгоджений сторонами спосіб.

Статтею 15 названого Закону встановлено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) Україною ратифіковано 17.07.1997. Відповідно до положень Конвенції Україна взяла на себе обовязок гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені Конвенцією.

Водночас особа може звернутися до Європейського суду, якщо вона вважає себе особисто і безпосередньо жертвою порушення Державою одного або кількох прав, гарантованих Конвенцією та Протоколами до неї. Відтак, сторонами у справах, які розглядаються Європейським судом, є заявник та відповідач - Держава, а рішення виносяться Європейським судом проти держави-відповідача, а не проти конкретних державних органів, підприємств, установ та організацій, їх посадових осіб.

Таким чином, держава Україна в особі Уряду України, який у Європейському суді представляє Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, у кожній конкретній справі відповідає перед заявниками у Європейському суді за дії (бездіяльність) того чи іншого державного органу, підприємства, установи, організації, їх посадових осіб.

Відповідно до статті 41 Конвенції, якщо Європейський суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної держави передбачає лише часткове відшкодування, Європейський суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію. Рішення, в якому констатується порушення Конвенції, має своїм наслідком для держави-відповідача юридичне зобовязання покласти край цьому порушенню і усунути його наслідки таким чином, щоб, наскільки це можливо, відновити становище, яке існувало до порушення (Іатрідіс проти Греції (справедлива сатисфакція)). Статтею 16 Цивільного кодексу України, норми якої кореспондуються з ст.20 Господарського кодексу України, передбачено, що захист цивільних прав та інтересів здійснюється, зокрема, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків.

Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, колегія суддів погоджується з тим, що віднесення зазначеними приписами законодавства практики ЄСПЛ до джерел права в Україні зумовлює те, що факти і обставини, які встановленні рішеннями ЄСПЛ не можуть бути поставлені під сумнів і не потребують додаткового або повторного доказування.

Частиною 1 ст.1191 Цивільного кодексу України визначено, що відшкодування шкоди, завданої іншою особою, зумовлює виникнення права зворотної вимоги (регресу) до безпосереднього порушника у розмірі виплаченого відшкодування.

Регресне зобовязання - це зворотна вимога про повернення грошей або майна, виконане однією особою за іншу або з вини останньої третій особі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що Міністерство юстиції України, відшкодувавши заявнику за Рішенням Європейського суду з прав людини шкоду, має право заявити регресні вимоги.

Як зазначалось, Європейський Суд у рішенні «Щукін та інші проти України» постановив «протягом трьох місяців держава - відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які підлягають виконанню» (пункт 5 резолютивної частини рішення).

Стаття 46 Конвенції з прав людини та основоположних свобод встановлює, що «Високі Договірні Сторони зобовязуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами».

Як вбачається з матеріалів справи, держава на виконання зазначеного рішення Європейського Суду забезпечила виконання рішень національних судів, перерахувала на користь заявника ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія» 27193 978,38 грн.

Як зазначалось, ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія» є заявником у справі «Щукін та інші проти України», відповідно до Додатку №1 рішення, його заяву визнано прийнятною, тому виконання рішення Європейського Суду з боку державу Україна відбулось саме на користь ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія».

Колегія суддів не погоджується з тим, що відшкодування державою на користь ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія» є передчасним, доки не вирішено питання наявності у ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія» прав кредитора по вказаним справам.

Зазначаючи про таке, судом першої інстанції фактично ставиться під сумнів обовязок держави щодо виконання рішення Європейського Суду, визначений Законом України «Про виконання практики та застосування рішень Європейського суду з прав людини» та ст. 46 Конвенції, а також тлумачаться висновки, викладені Європейським Судом у рішенні на власний розсуд, що може вважатись втручанням у компетенцію Європейського суду з прав людини.

Однак, колегія суддів враховує обставини щодо визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 16.07.2008 року, визнання наказів такими, що не підлягають виконанню у справах № 19/600 від 27.11.2001, № 19/414 від 20.08.2002, № 1/248 від 23.06.2003, № 1/36 від 26.03.2004 та № 1/16 від 22.06.2004, та закриття виконавчого провадження по цим справам. Однак, з матеріалів справи вбачається, що такі обставини були відомі Європейському Суду під час розгляду справи «Щукін та інші проти України», та з урахуванням принципу обовязковості як рішень Європейського Суду так і рішень національних судів, колегія суддів вважає, що встановлені Європейським Судом обставини на підставі яких прийнято рішення «Щукін та інші проти України» не можуть піддаватись сумніву, перевірці, оцінці або тлумаченню.

До того ж, відповідно до статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні. У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення.

Тобто, невиконання у передбачений законом строк рішення Європейського суду тягне за собою понесення державою додаткових збитків у вигляді штрафних санкцій.

Таким чином, державою забезпечено виконання рішень національних судів, невиконання яких тривалий час стало підставою для звернення до Європейського Суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що позов Міністерства юстиції України про стягнення з ДП «Селидіввугілля» 27 193 978,38 грн. підлягає задоволенню, також і з урахуванням того, що стягнення цієї суми з ДП «Селидіввугілля» призведе до виконання рішень у справах № 19/600 від 27.11.2001, № 19/414 від 20.08.2002, № 1/248 від 23.06.2003, № 1/36 від 26.03.2004 та № 1/16 від 22.06.2004 саме з боку боржника.

Що ж до позовних вимог про стягнення з ДП «Селидіввугілля» 34 786,92 грн. (еквівалент 2000 Євро станом на день їх відшкодування державою), які відшкодовані державою на користь ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія» як справедливу сатисфакцію, колегія суддів зазначає, що такі вимоги також підлягають задоволенню.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, звертаючись до суду з позовом про відшкодування збитків, позивач повинен довести обставини, які вказують на наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення.

В силу приписів статті 1166 ЦК України, відповідач, в свою чергу, доводить відсутність своєї вини.

Колегія суддів зазначає, що для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність наступного юридичного складу: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний звязок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

При цьому, необхідно встановити, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обовязку з відшкодування збитків.

Наявність шкоди підтверджується матеріалами справи, адже як зазначалось, держава виконала рішення Європейського Суду «Щукін та інші проти України». Протиправні дії відповідача полягають в тому, що виплата була присуджена Європейським Судом у звязку з тим, що по відношенню до заявника (ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія») було допущено ряд порушень Конвенції і Протоколу №1, які носили системний, триваючий, багатоепізодний характер. Як неоднократно зазначалось, Європейським Судом у рішенні «Щукін та інші проти України» констатовано порушення прав заявника, що полягає у тривалому невиконанні рішень національних судів, які мали бути виконанні на його користь. З матеріалів справи вбачається, що відповідач набув обовязку виконати рішення національних судів ще з 11.03.2004 року. На користь ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія» рішення мали бути виконані з 18.03.2009. Тобто, відповідач у даній справі протягом пяти років не виконував рішення національних судів на користь іншого стягувача, та майже чотири роки на користь ТОВ «Українська гірничо-промислова компанія», що й було встановлено Європейським Судом. Крім того, внаслідок такої бездіяльності, ДП «Селидіввугілля» спричинено порушення норм Конвенції, які констатовано у рішенні «Щукін та інші проти України», та у звязку з чим було здійснено відшкодування та спричинено відповідні збитки.

Таким чином, з огляду на те, що боржником у справах національних судів № 19/600 від 27.11.2001, № 19/414 від 20.08.2002, № 1/248 від 23.06.2003, № 1/36 від 26.03.2004 та № 1/16 від 22.06.2004 є ДП «Селидіввугілля» на якого, в силу приписів процесуального закону покладено обовязок їх виконати, колегія суддів зазначає, що саме ДП «Селидіввугілля» повинен нести збитки у вигляді справедливої сатисфакції, присудженої Європейським Судом.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи, колегія суддів зазначає, що позивачем доведено правомірність позовних вимог, матеріалами справи та фактичними обставинами спору підтверджено наявність підстав притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності, наявності в його діях складу цивільного правопорушення, а відповідно і підстави задоволення позовних вимог.

За цих обставин апеляційна скарга Міністерства юстиції України підлягає задоволенню.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне зясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Оскаржуване рішення не відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому наявні підстави для його скасування та прийняття нового рішення у справі.

Враховуючи положення статті п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України та п.п. б) п.4 ч. 1 ст. 282 ГПК України, судовий збір за подання позову та апеляційної скарги покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 2 ст. 275, ч.1 п. 1, 4 ст. 277, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.

Рішення Господарського суду Донецької області від 19.09.2018 по справі № 905/967/18 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовну заяву Міністерства юстиції України задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» (ідент. код 33426253, вулиця Карла Маркса, 41, місто Селидове, Донецька область, 85400) на користь Державного бюджету України (рахунок 0028, код банку 820172, , банк отримувача Державна казначейська служба України, м. Київ, отримувач Державна казначейська служба України) збитки, завдані Державному бюджету України у сумі 27228765,30 грн. (двадцять сім мільйонів двісті двадцять вісім тисяч сімсот шістдесят пять) грн 30 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» (ідент. код 33426253, вулиця Карла Маркса, 41, місто Селидове, Донецька область, 85400) на користь Міністерства юстиції України (ідент. код 00015622, рахунок 0177, код банку 820172, банк отримувача Державне казначейство України м. Київ) витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 408431,50 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 612647,25 грн.

Доручити Господарському суду Донецької області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.01.2019

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.А. Пуль

Суддя О.В. Шевель