ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.01.2019 м. Івано-ФранківськСправа № 909/754/18

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Матуляк П. Я. , секретар судового засідання Юрчак С. Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізюмський завод комплектуючих залізничного транспорту"

до відповідача: Акціонерного товариства "Івано - Франківський локомотиворемонтний завод"

про стягнення заборгованості в сумі 20685,32 грн.

за участю:

представники сторін не з"явилися

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ізюмський завод комплектуючих залізничного транспорту" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Акціонерного товариства "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод" про стягнення заборгованості в сумі 20685,32 грн.

Ухвалою суду від 07.09.18 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та призначено розгляд справи по суті на 20.09.18, за наслідками якого на підставі ст.250 ГПК України ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням та відкладено підготовче засідання на 16.10.18.

Ухвалою суду від 16.10.18 відкладено підготовче засідання на 06.11.18, за наслідками якого закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 20.11.18.

Ухвалою суду від 20.11.18 розгляд справи по суті відкладено на 06.12.18.

В судовому засіданні 06.12.18 оголошувалася перерва до 03.01.19.

Представник позивача в судове засідання не з"явився, однак направив суду клопотання вх.№15864/18 від 16.10.18, у якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. Водночас, в судовому засіданні 06.12.18 відповідачем подано заяву про застосування позовної давності вих.№1105/12 від 06.12.18. Відзиву на позов відповідач не подав.

Відповідно до норм ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходи до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Згідно з приписами частини 1 та пункту 2 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, беручи до уваги приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду спору впродовж розумного строку та норми ч.ч.1,3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті і суд розглядає справу за відсутності такого учасника, враховуючи той факт, що відповідач, у відповідності до чинного законодавства, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті, спір належить вирішити у відсутності представника відповідача за матеріалами справи, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з"ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об"єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд встановив наступні обставини справи.

20 серпня 2015 року між Приватним акціонерним товариством "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод" (по договору - замовник, по справі - відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Ізюмський завод комплектуючих залізничного транспорту" (по договору - постачальник, по справі - відповідач) укладено Договір №52/15 та специфікацію № 1 про поставку товару бандажу локомотивного 890x134x83 у кількості 29 шт. всього вартістю 382800,00 грн.

26 серпня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ізюмський завод комплектуючих залізничного транспорту" здійснило поставку відповідачу товару - бандажу локомотивного 890x134x83 у кількості 29 шт. вартістю 382800,00 грн.

Відповідач не здійснив повного розрахунку за поставлений товар, відтак сума заборгованості ПАТ "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод" перед ТОВ "ІЗКЗТ" за Договором №52/15 станом на 11.07.17 становила 130000,00 грн.

Зазначені обставини встановлені рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 11.07.17 у справі №909/524/17.

Цим же рішенням стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізюмський завод комплектуючих залізничного транспорту" 130000,00грн. основного боргу, 34544,40 грн. інфляційних втрат за період з вересня 2015 по квітень 2017 років та 8528,01 грн. 3% річних за період з 27.08.2015 по 19.05.2017.

07.05.18 проведено державну реєстрацію змін до установчих документів Приватного акціонерного товариства "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод", а саме змінено повне та скорочене найменування відповідача на Акціонерне товариство "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод", що підтверджується поданим позивачем та здійсненим судом витягами з ЄДРЮОФОПГФ.

На виконання зазначеного рішення судом видано відповідний наказ, який позивачем звернено до виконання.

В ході виконавчого провадження по виконанню вищезазначеного наказу відповідачем 30.07.18 частково погашено заборгованість у розмірі 40000,00грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією банківської виписки. Таким чином, в період до 30.07.18 за відповідачем рахувалася основна заборгованість у розмірі 130000,00грн.

З огляду на зазначені обставини, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 16016,00грн. інфляційних втрат та 4669,32грн. 3% річних за період з 20.05.17 по 30.07.18, що не охоплений рішенням суду у справі №909/524/17.

При вирішенні даного спору суд здійснив наступні висновки.

За змістом частин 1, 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Наведена правова норма кореспондується зі ст.174 ГК України, якою визначено, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

За приписами статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 11.07.17 у справі №909/524/17 встановлено наявність заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 130000,00 грн. Цим же рішенням стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізюмський завод комплектуючих залізничного транспорту" 130000,00грн. основного боргу, 34544,40 грн. інфляційних втрат за період з вересня 2015 по квітень 2017 років та 8528,01 грн. 3% річних за період з 27.08.2015 по 19.05.2017.

Пунктом 10 постанови пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.07 №8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

За змістом ч.4ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, в силу ч.4ст.75 ГПК України, обставини щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 130000,00грн., встановлені рішенням суду від 11.07.17 у справі № 909/524/17, не потребують доказування.

Предметом позову є стягнення з відповідача 16016,00грн. інфляційних втрат та 4669,32грн. 3% річних за період з 20.05.17 по 30.07.18, що не охоплений рішенням суду у справі №909/524/17.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов"язання припиняється належним чином проведеним виконанням.

Отже, якщо зобов"язання не виконано належним чином, то на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов"язки. Так, статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

В даному випадку відповідачем допущено порушення грошового зобов"язання, оскільки відповідач зобов'язаний сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Доказів виконання рішення суду від 11.07.17 у справі № 909/524/17(погашення відповідачем заборгованості) матеріали справи не містять.

Згідно з пунктом 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові, а інфляційні нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. При цьому, норма ст.625 Цивільного кодексу України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

За змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України.

Згідно з п.1.8. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 попереднє, до подання позову до господарського суду, звернення кредитора до боржника з вимогою про сплату сум пені, інфляційних нарахувань та процентів річних не передбачено законом і тому не є обов'язковим. Отже, неподання позивачем (кредитором) доказів такого звернення не тягне за собою відмови в задоволенні відповідних позовних вимог.

В Рекомендаціях Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.97 №62-97р. зазначено, що сума, внесена в період з 1 по 15 число відповідного місяця індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

З огляду на приписи Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судом перевірено правильність нарахування позивачем сум інфляційних втрат та 3% річних та встановлено, що згідно арифметичного розрахунку, проведеного судом за допомогою ІПС "Законодавство", сума інфляційних втрат позивачем розрахована арифметично вірно, однак щодо розрахунку 3% річних, то в розрахунку суду ця сума є меншою, ніж заявлено позивачем до стягнення, відтак позов в частині стягнення 3% річних підлягає до задоволення у розмірі, визначеному судом, а саме 4647,95грн.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до приписів вказаної статті кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або Законом.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Із приписів вищенаведених правових норм випливає, що позивач, звернувшись до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, зобов'язаний довести наявність або відсутність факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, що пов'язані з його особою.

Судом встановлено факт наявності порушених прав позивача та відповідності обраного позивачем способу захисту порушених прав приписам чинного законодавства.

Щодо клопотання відповідача про застосування позовної давності, суд констатує наступне.

В обгрунтування клопотання про застосування позовної давності відповідач вказує на те, що порушення зобов"язання зі сторони відповідача відбулося 27.08.15, відтак позивач звернувся до суду з даним позовом після спливу 3-річного терміну.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 вищезазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Таким чином, за загальним правилом, до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність. При цьому суд констатує, що якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Аналогічний висновок наведено, зокрема, у Постановах Верховного суду у складі колегіїї суддів Касаційного господарського суду від 10.12.18 у справі № 923/829/17 та від 18.12.18 у справі №910/21050/17.

Суд констатує, що позовну давність позивачем не пропущено, оскільки судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, і кредитор (позивач) вправі вимагати стягнення з відповідача в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання, відтак клопотання відповідача щодо застосування позовної давності задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищезазначені правові приписи та встановлені фактичні обставини справи, суд констатує наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

З врахуванням ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд констатує наступне.

Згідно ч.1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач клопотав про стягнення з відповідача витрат на надання професійної правничої допомоги в розмірі 5000,00 грн.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В обґрунтування заявлених до стягнення зазначених витрат позивачем надано договір про надання правничої допомоги №345 від 30.07.18 із додатковою угодою від 30.07.18 та банківську виписку за 13.08.18, якою підтверджується факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у даній справі у розмірі 2450,00грн.

Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Зважаючи на підтвердження розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката у розмірі 2450,00грн. відповідними документами, відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру цих витрат та часткове задоволення позову, враховуючи приписи пп.3п.4ст.129 ГПК України, з відповідача належить стягнути 2447,11грн. витрат на професійну правничу допомогу - пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд констатує, що згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З огляду на наведене, враховуючи, що позивач не зробив відповідної заяви та не подав суду доказів понесення решти витрат на професійну правничу допомогу, суд їх не враховує при визначенні розміру судових витрат, які підлягають відшкодуванню позивачу.

Керуючись ст. ст. 124, 129, 129-1 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 11, 15, 16, 257, 261, 599, 625 Цивільного кодексу України, ст.174, 175, 193, 216, Господарського кодексу України, ст. ст. 73, 74, 75, 77, 86, 123, 126, 129, 178, 232-233, 237-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

частково задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізюмський завод комплектуючих залізничного транспорту" до Акціонерного товариства "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод" про стягнення заборгованості в сумі 20685,32 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод" (вул. Залізнична, 22, м. Івано - Франківськ, код 13655435) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізюмський завод комплектуючих залізничного транспорту"(АДРЕСА_1, код 36293727) 16016,00(шістнадцять тисяч шістнадцять гривень) інфляційних втрат, 4647,95(чотири тисячі шістсот сорок сім гривень дев"яносто п"ять копійок) 3% річних, 1759,92(одну тисячу сімсот п"ятдесят дев"ять гривень дев"яносто дві копійки) судового збору та 2447,11 (дві тисячі чотириста сорок сім гривень одинадцять копійок) витрат на правничу професійну допомогу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.01.2019

Суддя Матуляк П. Я.