ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року Справа № 926/1645/18

м. Чернівці

Господарський суд Чернівецької області у складі судді Гурина М.О., за участю помічника судді (за дорученням судді) Лунгул І.О., розглянув справу

за позовом фізичної особи - підприємця Степанової Людмили Миколаївни, м. Чернівці

до фізичної особи-підприємця Степанюка Сергія Петровича, м. Чернівці

про стягнення неустойки за прострочення повернення нежитлового приміщення з орендного користування в сумі 29381,28 грн. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

Представники сторін:

від позивача - Павалюк Г.В., ордер №11648;

від відповідача - Глуговський А.П., довіреність від 05.07.2017 року (свідоцтво № 20 від 27.02.2009).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Степанова Людмила Миколаївна звернулася з позовом до фізичної особи - підприємця Степанюка Сергія Петровича про стягнення неустойки за прострочення повернення нежитлового приміщення з орендного користування у сумі 29381,28 грн. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 12.11.2012 року між нею та відповідачем було укладено договір суборенди нежитлового приміщення площею 20,0 кв.м., який являє собою відділ продовольчих товарів в продовольчому магазині, що знаходиться в торговому залі 8-1 площею 251,40 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Ентузіастів, 3 (торговельне місце № 8). Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 19.09.2017 року, яке залишено без змін Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.11.2017 року у справі № 926/2420/17 встановлено, що договір оренди від 12.11.2012 року припинено з 04.11.2016 року у зв'язку з спливом терміну, на який він міг бути продовженим. Рішенням у справі №926/1475/17, яке залишено без змін Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2018 року суд виселив ФОП Степанюка Сергія Петровича з нежитлового приміщення наданого йому в оренду за договором від 12.11.2012 року, проте зважаючи на те, що рішення суду по даний час не виконане позивач просить стягнути з відповідача неустойку за прострочення повернення нежитлового приміщення з орендного користування за період з 05.11.2016 року по 15.12.2018 року у сумі 29381,28 грн. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 18.10.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 13.11.2018 року.

05.11.2018 року відповідач надав відзив на позов, в якому зазначає, що господарські санкції за прострочення повернення орендованого майна можуть бути нараховані тільки за шість місяців, тому вимога щодо стягнення поза цим періодом є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 13.11.2018 року відкладено підготовче судове засідання на 27.11.2018 року.

27.11.2018 року оголошено перерву до 17.12.2018 року.

11.12.2018 року представником відповідача надано клопотання про зупинення провадження у справі у зв'язку з розглядом скарги Степанової Людмили Миколаївни про скасування постанови у справі № 926/1475/17.

13.12.2018 року до суду від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог у зв'язку з зміною періоду нарахування з 05.11.2016 по 15.10.2018 року на період з 05.11.2016 року по 15.12.2018 року, в якій просить стягнути з відповідача 29381,28 грн. неустойки за прострочення повернення нежитлового приміщення з орендного користування.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 17.12.2018 року, суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів, задовільнив заяву про збільшення позовних вимог та відклав підготовче судове засідання на 28.12.2018 року, в якому було оголошено перерву до 04.01.2019 року.

04.01.2019 року представник позивача надала додаткові докази у справі, а саме копію ухвали Господарського суду Чернівецької області від 28.12.2018 року у справі № 926/1475/17.

Також, 04.01.2019 року представник відповідача, надав додаткові докази у справі, а саме: лист б/н від 08.08.2018 року надісланий на його адресу позивачем з доказами відправлення; акт здавання-приймання підписаний ФОП Степанюком С.П. з доказами надіслання його на юридичну адресу позивача, який, на думку відповідача, свідчить про вчинення необхідних дій з його боку щодо виконання свого обов'язку по поверненню майна позивачу згідно умов договору.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 04.01.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.01.2019 року.

У судовому засіданні 14.01.2019 року представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Представник відповідача зазначив, що визнає позовні вимоги в сумі 3697,39 грн, в решті позовних вимог просить відмовити з підстав зазначених у відзиві на позов.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, Господарський суд Чернівецької області, -

ВСТАНОВИВ:

12 листопада 2012 року ОСОБА_5, яка діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця (Суборендодавець) з одного боку, та Степанюк Сергій Петрович що діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця (Суборендар) з іншого боку, уклали договір суборенди нежитлового приміщення (далі - договір).

Відповідно до п.п.1-2 договору відповідач передав, а позивач прийняв в тимчасове володіння частину споруди, яка являє собою відділ продовольчих товарів в продовольчому магазині за адресою: м. Чернівці, вул. Ентузіастів, 3 (торговельне місце № 8), загальною площею: 20,0 кв.м., з метою використання в торговельній діяльності продовольчою групою товарів (алкогольні напої та тютюнові вироби).

Суборендований об'єкт вважається переданий в оренду з моменту підписання акта здавання - приймання (п. 3.5. договору).

Згідно з п. 4 договору сторони погодили його дію до 10.11.2015 року. При цьому сторони обумовили, що якщо жодна зі сторін у термін один місяць до закінчення цього договору не заявить про намір його розірвати, цей договір автоматично пролонгується на термін 360 днів.

Термін дії договору був пролонгований та діяв до 04.11.2016 року.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 19.09.2017 року, яке залишено без змін Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.11.2017 по справі № 926/2420/17, встановлено, що договір суборенди нежитлового приміщення від 12.11.2012 року є договором оренди, оскільки ФОП Степанова Л.М., як власник приміщення, передала в оренду ФОП Степанюку С.П. приміщення для використання його у своїй підприємницькій діяльності. Також, у даній справі встановлено, що спірний договір суборенди припинився 04.11.2016 року у зв'язку зі спливом терміну на який він міг бути продовжений.

Пунктом 6.7. договору передбачено, що суборендар зобов'язаний у випадку припинення дії договору повернути суборендодавцю приміщення у стані не гіршому ніж під час передання його в оренду із врахуванням фізичного зносу.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 06.12.2017 року у справі № 926/1475/17, яке залишено без змін Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2018 року стягнуто з відповідача заборгованість в сумі 10530,74 грн. за період з 21.04.2014 по 04.11.2016 року та зобов'язано виселити ФОП Степанюка С. П. з орендованого приміщення.

Постановою від 26.04.2018 року старшим державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Марко Валерієм Мірчевичем відкрито виконавче провадження № 56282322 у справі № 926/1475/18.

18.09.2018 року старшим державним виконавцем Марко В.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 56282322 у справі № 926/1475/18 з огляду на фактичне повне виконання рішення.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 28.12.2018 року у справі № 926/1475/17 визнано незаконною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 18.09.2018 року.

Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вищевказаними процесуальними документами, встановлено, що відповідач нежитлове приміщення площею 20,0 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Ентузіастів, 3 (торговельне місце № 8) не повернув.

Стосовно наданого представником відповідача акту здавання-приймання, суд зазначає, що у наданому акті відсутня дата, він є одностороннім, оскільки підписаний тільки відповідачем та даний акт хоч і направлений на юридичну адресу позивача (фактичне місце проживання відповідача), однак не отриманий останнім, що підтверджується довідкою Укрпошти з відміткою: «за закінченням терміну зберігання», тому суд не приймає його до уваги.

Щодо наданого представником відповідача листа ФОП Степанової Л.М від 08.08.2018 року з вимогою про звільнення приміщення від власних речей, суд зазначає, що даний лист не містить доказів, які б підтверджували факт відсутності майна відповідача у приміщенні за адресою АДРЕСА_2, чи вчинення хоча б однією із сторін дій спрямованих на звільнення орендованого приміщення.

Згідно статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

В силу частини 6 статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписом статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Приписами частини 2 статті 291 Господарського кодексу України передбачено, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно частини 4 статті 291 Господарського кодексу України правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана з урахуванням нормального зносу або у стані, обумовленому у договорі.

За приписом частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Неустойка, стягнення якої передбачено частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до частини 2 статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Отже, законодавство у сфері орендних правовідносин пов'язує припинення обов'язків орендаря з фактом поверненням об'єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі не виконання обов'язку, передбаченого ч.1 ст.785 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством передбачена можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов'язання щодо повернення об'єкта оренди.

Судом встановлено, що після припинення договору суборенди нежитлового приміщення від 12.11.2012 року відповідач об'єкт оренди за актом приймання-передачі не повернув. Також, встановлено, що рішення Господарського суду Чернівецької області у справі 926/1475/17 є невиконаним, про що свідчить ухвала Господарського суду Чернівецької області від 28.12.2018 року у справі № 926/1475/17 про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 18.09.2018 року.

Позивачем відповідно до ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України нараховано та пред'явлено до стягнення з відповідача неустойку в розмірі 29381,28 грн. за період з 05.11.2016 року по 15.12.2018 року.

Згідно з п.5.1. договору орендна плата сплачується щомісячно в розмірі мінімальної вартості місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомості, що встановлена органом місцевого самоврядування.

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 09.12.2014 року №656/21 затверджено мінімальну вартість місячної оренди одного квадратного метра загальної плащі нерухомого майна, що використовується для цілей комерційної діяльності у розмірі 16,08 грн.(рішення вступило в силу з 01.01.2015 року), рішенням від 28.12.2016 року № 836/25 в розмірі 30,00 грн. (рішення вступило в силу з 01.01.2017 року).

Таким чином, в період з 05.11.2016 року по 31.12.2016 року розмір щомісячної орендної плати складав 321,60 грн., а в період з 01.01.2017 року по 15.12.2018 року - 600,00 грн.

Перевіривши розрахунок неустойки, суд дійшов висновку, що він проведений відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є арифметично вірним, таким, що відповідає законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення неустойки в розмірі 29381,28 грн. за зазначений період підлягають задоволенню.

Щодо доводів відповідача, зазначених у відзиві на позов, про застосування до даних правовідносин статті 230 Господарського кодексу України, що кореспондується з статтею 549 Цивільного кодексу України та частини 6 статті 232 Господарського кодексу України з посиланням на те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Дані доводи визнані судом безпідставними, оскільки неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою статтею 230 ГК України (ст. 549 Цивільного кодексу України), її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня). Таким чином, застосування приписів статей 230, 232 до даних правовідносин є неправильним.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.09.2018 року у справі № 909/62/18, від 28.02.2018 року у справі № 910/12949/16.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Стосовно інших доводів та висновків, суд вважає, що на такі не слід давати детальної відповіді, з урахуванням мотивів, за яких суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно з пункту 5 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.

У відповідності до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. До витрат, пов'язаних із розглядом справи, належать в т.ч. витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Заява про повернення витрат на професійну правничу допомогу зазначена у тексті позовної заяви.

На підтвердження понесених витрат до матеріалів справи долучено: попередній розрахунок суми судових витрат, з яких витрати на професійну правничу допомогу становлять 6210,00 грн., розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 15.10.2018 року, копію акту наданих послуг від 15.10.2018 року, оригінал розрахункової квитанції № 369706 від 15.10.2018 на суму 6210,00 грн., довідку № 1510 від 15.10.2018 року в підтвердження перерахунку коштів за надання правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 23.07.2018 року, договір про надання правової допомоги від 23.07.2018 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ЧЦ № 000156, ордер ЧЦ № 11648 від 23.07.2018 року.

Вказані докази суд вважає достатніми для підтвердження факту надання адвокатських послуг у справі № 920/1645/18.

Судом встановлено, що позивачем дотримані вимоги частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а саме: - представником позивача зроблено заяву про розподіл витрат на професійну правничу допомогу до закінчення судових дебатів; - докази понесення витрат пов'язаних із розглядом справи позивачем подані вчасно.

Згідно частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У відповідності до частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення не співрозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представником відповідача у відзиві на позов зазначено, що сума заявлена на відшкодування витратна професійну правничу допомогу є не співмірною із складністю справи, часом та значенням справи для позивача, тому вважає, що дана вимога не може бути задоволена в повному обсязі.

Проте, враховуючи обсяг наданих послуг згідно розрахунку, в якому вказано, що сума гонорару складається з надання послуг з: вивчення та правового аналізу матеріалів справи, підготовка позовної заяви, її друк та надіслання, що складає 6210,00 грн., та факт представництва позивача адвокатом в суді, складання заяв по суті та інших клопотань, які в розрахунку не значяться, ціну позову, суд дійшов висновку, що розмір адвокатських послуг в сумі 6210,00 грн. є співрозмірним, наданому об'єму адвокатських послуг.

З огляду на наведене, вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6210,00грн підлягає задоволенню.

Також, враховуючи приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в сумі 1762,00 грн. покласти на відповідача з вини якого спір доведено до вирішення в судовому порядку.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 123, 126, 129, 220, 233, 236-238, 240, 241, 244 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Степанюка Сергія Петровича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь фізичної особи - підприємця Степанової Людмили Миколаївни (АДРЕСА_1, НОМЕР_2) неустойку за прострочення повернення нежитлового приміщення з орендного користування за період з 05.11.2016 року по 15.12.2018 року у сумі 29381,28 грн., 6210,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, 1762,00 грн. судового збору.

Повний текст рішення складено та підписано 21.01.2019 року.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/.

Суддя М.О. Гурин