ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 січня 2019 року Справа № 902/244/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Першко А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гаркуши Юрія Миколайовича на рішення Господарського суду Вінницької області від 19 вересня 2018 року в справі № 902/244/18 (суддя - Банасько О.О.)
час та місце ухвалення: 19 вересня 2018 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29; вступна і резолютивна частина проголошена о 12:41 год; повний текст рішення складено 28 вересня 2018 року
за позовом: Військової частини НОМЕР_1
до: Фізичної особи-підприємця Гаркуши Юрія Миколайовича
за участю: Військової Прокуратури Вінницького гарнізону
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору на стороні відповідача -
Публічне акціонерне товариство "Фідобанк"
про стягнення 249 514 грн 02 коп.
за участю представників сторін:
від Позивача - Гусонька В.В.;
від Відповідача - не з`явився;
від Прокуратури - Плотицький О.М.;
від Третьої особи - не з`явився.
Заяв про відвід (самовідвід) судді (суддів) та секретаря судового засідання, з підстав, визначених статтями 35-37 Господарського процесуального кодексу України не надходило. Клопотань про роз`яснення прав та обов`язків, відповідно до статті 205 Господарського процесуального кодексу України, не надходило.

ВСТАНОВИВ:
Військова частина НОМЕР_1 (надалі - Позивач) звернулася в Господарський суд Вінницької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Гаркуша Юрія Миколайовича (надалі - Відповідач) про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 188739 грн 80 коп, 34 350 грн 64 коп. пені, 26 423 грн 58 коп. штрафу.
Позовні вимоги вмотивовані тим, що грошові кошти в сумі 188 739 грн 80 коп. набуто та збережено Відповідачем на підставі Договору№ 8 про закупівлю майна від 23 лютого 2016 року, яка згодом відпала у зв`язку з відмовою Позивача від прийняття виконання зобов`язання. Позивачем заявлено до стягнення з Відповідача 188 739 грн 80 коп. безпідставно набутих грошових коштів та штрафних санкцій, нарахованих у період наявності зобов`язальних відносин між сторонами.
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 25 липня 2018 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (надалі Третя особа; том 1, а.с. 111-112).
Військовою прокуратурою Вінницького гарнізону було подано заяву про вступ прокурора у справу (том 1, а.с. 117).
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 19 вересня 2018 року позов було задоволено. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 188 739 грн 80 коп. безпідставно набутих грошових коштів, 34 350 грн 64 коп. пені, 26 423 грн 58 коп. штрафу. Також, даним судовом рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 742 грн 71 коп..
Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалам справи підтверджено наявність факту порушення Відповідачем прав Позивача за захистом яких останній звернувся, позаяк доказами підтверджено факт набуття та збереження Відповідачем коштів за підстав, яка згодом відпала у зв`язку з відмовою Позивача від прийняття виконання зобов`язання.
Також судом розглянуто вимоги Позивача про стягнення з Відповідача штрафних санкцій, нарахованих у період наявності зобов`язальних відносин між сторонами, за результатами чого суд зазначив, що сторонами погоджено, що за порушення строків поставки продукції постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості продукції, з якої допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості. За відмову від поставки або не поставку (недопоставку) продукції з постачальника стягується штраф у розмірі 7 відсотків вартості непоставленої (недопоставленої) продукції.
Таким чином, суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що заявлені Позивачем вимоги щодо стягнення з Відповідача пені та штрафу є правомірними та обґрунтованими, оскільки відповідають вимогам чинного законодавства України та умовам укладеного договору про закупівлю майна.
Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу (том 2, а.с. 3-5), в якій з підстав, висвітлених в ній, просить скасувати рішення суду першої інстанції.
Зокрема, мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що з метою виконання укладеного між Позивачем та Відповідачем Договору № 8 від 23 лютого 2016 року про закупівлю майна, через програмний комплекс "Клієнт Банк" було оформлено платіжні доручення на придбання товару, однак ПАТ "Фідобанк" було відхилено здійснення з Відповідачем будь-яких грошових переказів, в зв`язку розпочатою процедурою виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. Апелянт, зазначає, що враховуючи те, що невиконання Відповідачем взятих зобов`язань за договором № 8 від 23 лютого 2016 року зумовлено введення тимчасової адміністрації в ПАТ "Фідобанк", відповідач з урахуванням положень 218 ГК України не несе відповідальності за порушення його умов оскільки ним було вжито усіх можливих заходів для виконання взятих на себе зобов`язань. Також, Відповідач в своїй апеляційній скарзі зазначає, що посилання Позивача на приписи статті 1212 ЦК України є неправомірним, оскільки Відповідач набув майно (грошові кошти) за існування достатніх правових підстав, а саме на підставі укладеного договору № 8 від 23 лютого 2016 року, доказів визнання якого недійсним або його розірвання не надано.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12 листопада 2018 року (том 2, а.с. 2) відкрито апеляційне провадження у справі № 902/244/18 за апеляційною скаргою Відповідача. Встановлено Позивачу строк для подання до суду відзиву на апеляційну скаргу.
26 листопада 2018 року ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду було призначено справу № 902/244/18 до розгляду на 9 січня 2019 року об 15:00 годин.
На виконання вимог суду, викладених в ухвалі суду від 12 листопада 2018 року, Позивач надіслав на поштову адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Позивач зазначив, що аргументи Відповідача стосовно неправомірності посилання на приписи статті 1212 Цивільного кодексу України є необґрунтованим, оскільки Відповідач зобов`язаний повернути грошові кошти отримані згідно підстави, яка згодом відпала.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10 грудня 2018 року було прийнято справу № 906/138/18 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б., суддя Грязнов В.В.
14 грудня 2018 року від Позивача надійшло клопотання про призначення судового засідання в режимі відео конференції.
Ухвалою суду від 17 грудня 2018 року було задоволено клопотання Позивача, розгляд справи призначено в режимі відеоконференції з дорученням забезпечити її проведення Господарському суду Вінницької області, розгляд апеляційної скарги призначено на 9 січня 2018 року на 15:00 год..
6 грудня 2018 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату.
Розглянувши дане клопотання, суд констатує, що розгляд справи за відсутності Відповідача, не порушить принципу змагальності сторін. При цьому, апеляційний господарський суд бере до уваги і той факт, в матеріалах справи міститься апеляційна Відповідача, в котрій він вже надав свої доводи та заперечення щодо позовної заяви, а також зважаючи на закінчення двохмісячного строку розгляду даної апеляційної скарги, що унеможливлює відкладення колегією розгляду справи на іншу дату, без порушення строку розгляду апеляційної скарги.
В судове засідання від 9 січня 2019 року представники Відповідача та Третьої особи не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені у встановленому законом порядку.
Частиною 1 статті 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 26 листопада 2018 року, сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України). З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі уповноважених представників Відповідача та Третьої особи, за наявними в матеріалах справи доказами,тим більше з огляду на закінчення стоку розгляду апеляційної скарги.
Разом з тим, суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.
В судовому засіданні від 9 січня 2018 року, в режимі відео конференції, представник Позивача заперечив щодо доводів, наведених в апеляційній скарзі Відповідача, просив відмовити в її задоволенні, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.
В судовому засіданні від 9 січня 2018 року, в режимі відео конференції, Прокурор заперечив щодо доводів, наведених в апеляційній скарзі Відповідача, просив відмовити в її задоволенні, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.
Заслухавши пояснення Прокурора та Позивача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в її слід задоволити частково, а оскаржуване рішення скасувати. При цьому, апеляційний суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 23 лютого 2016 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір на закупівлю майна (за кошти Державного бюджету України) № 8 (надалі Договір; том 1, а.с. 221-227).
Відповідно до пункту 1.1 Договору, Відповідач зобов`язався відвантажити Позивачу, а Позивач забезпечити приймання та оплату продукції в асортименті, кількості, у строки (терміни) і за цінами згідно з положеннями цього Договору та нижченаведеною специфікацією.
Згідно із пунктом 3.2 Договору: приймання продукції за кількістю та якістю оформлюється актом, який складає представник замовника в останній день приймання продукції або накладною; належним чином оформлений акт або накладна є підтвердженням приймання продукції.
Відповідно до пунктів 4.1-4.3 Договору: платником за цим Договором є Позивач; загальна вартість продукції, що підлягає поставці та оплаті за цим Договором становить 188 739 грн 80 коп.; розрахунок за продукцію здійснюється лише після її фактичного отримання Позивачем та за фактично отриману продукцію на підставі належним чином оформлених актів приймання та рахунків-фактур, накладних Відповідача протягом 15 банківських днів.
Пунктом 6.2 Договору визначено, що у разі порушення Відповідачем порядку поставки продукції, її кількості та якості, термінів та строків, які визначені у специфікації, при зміні Відповідачем в односторонньому порядку умов Договору Позивач, в односторонньому порядку, має право: відмовитися від прийняття подальшого виконання зобов`язань Відповідача за Договором; відмовитися від встановлення на майбутнє господарських відносин з Відповідачем.
Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє з дати набрання ним чинності до 1 грудня 2016 року.
З матеріалів справи вбачається, що 12 травня 2016 року Відповідачем була подана для Позивача видаткова накладна № ЮМ-0000400 на суму 188739 грн 80 коп., із асортиментом товару, передбаченого Договором (том 1, а.с. 21). В даній накладній в графі «Отримав» міститься підпис відповідальної особи із зазначенням її довіреності, що «ніби-то» засвідчує факт отримання матеріально-товарних цінностей. Тобто, вбачається ситуація, що де-факто Товар не був отриманий Позивачем, а де-юре підпис на даній накладній в графі отримав засвідчує факт його отримання.
На підставі даної видаткової накладної 13 травня 2016 року Позивач згідно платіжного доручення № 3 від 13 травня 2016 року перераховав на рахунок Відповідача № 5451 розміщений у Третій особі грошові кошти в розмірі 188 739 грн 80 коп. з призначенням платежу: "2101210; 2210; за пожежне майно; згідно договору № 8 від 23.02.2016 р.; накладна № ЮМ-0000400 від 12.05.2016 р.; без ПДВ" (том 1, а.с. 22).
Водночас, Відповідачем в свою чергу, після надходження вищевказаних коштів на зазначений вище рахунок, обумовлену Договором та Видатковою накладною продукцію Позивачу не поставив, в зв`язку з чим Позивач двічі звертався до Відповідача з листами вих. № 2385 від 16 серпня 2016 року та вих. № 3418 від 24 листопада 2016 року з проханням негайного здійснення поставки продукції визначеної Договром та листом вих. № 545 від 21 лютого 2017 року стосовно надання інформації щодо виконання Договору (том 1, а.с. 23-25).
Крім того, відсутність фактичного постачання товару за Договором підтверджується вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 26 квітня 2017 року в кримінальній справі № 132/1011/17 по обвинуваченню ОСОБА_1 (командира Позивача) у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 425 Кримінального кодексу України та вироком від 21 листопада 2017 року в кримінальній справі № 132/2848/17 по обвинуваченню Волунець (завідувача сховища Позивача) у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 366, частиною 2 статті 367 Кримінального кодексу України (том 1, а.с. 81-88).
Даними вироками визнано винними вказаних посадових осіб у вчиненні кримінальних правопорушень за наслідком яких 16 травня 2016 року згідно платіжного доручення № 3 від 13 травня 2016 року з рахунку Позивача на рахунок № НОМЕР_2 Відповідача в Третій особі здійснено перерахунок коштів у сумі 188 739 грн 80 коп. за фактично не поставлені товарно-матеріальні цінності за договором № 8 від 23 лютого 2016 року на підставі видаткової накладної № ЮМ-0000400 від 12 травня 2016 року.
Даним вироком зазначено, що внаслідок зазначених дій Міністерству оборони Україні було спричинено шкоду на суму 188 739 грн 80 коп..
Вироки суду у зазначених кримінальних справах, зокрема факти вчинення винними особами кримінальних правопорушень наслідком яких є перерахування коштів за фактично не поставлені товарно-матеріальні цінності за Договором, в силу приписів частини 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України є преюдиційними для розгляду даної справи, в зв`язку з чим останні є такими, що не підлягають доказуванню.
27 квітня 2017 року Позивач звернувся до Відповідача з претензією вих. № 1235 від 27 квітня 2018 року з вимогою негайно відшкодувати сплачену останньому суму на виконання умов Договору у розмірі 188 739 грн 80 коп. та суму штрафних санкцій у розмірі 61 151 грн 70 коп. (том 1, а.с. 26-28).
Позивачем 29 січня 2018 року вдруге направлено Відповідачу претензію вих. 472 від 29 січня 2018 року з проханням невідкладно перерахувати Позивачу суму сплачених ним коштів на виконання умов Договору (за непоставлену продукцію) у розмірі 188 739 грн 80 коп. та суму неустойки у розмірі 60 774 грн 22 коп. (том 1, а.с. 29-32).
Однак, як вбачається з доказів доданих до матеріалів справи, вказану суму коштів Відповідачем не повернуто Позивачу.
Також в справі міститься довідка Третьої особи від 3 вересня 2018 року, згідно якої Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було включено вимоги Відповідача до переліку (реєстру) вимог кредиторів Третьої особи, акцептованих уповноваженою особою Фонду на наступних умовах: черговість задоволення 7 черга; акцептована сума 208 615 грн 98 коп. (том 1, а.с. 203).
Крім того, наявні листи від 19 липня 2018 ку Відповідача адресовані Позивачу та Третій особі з пропозицією укладення трьохстороннього договору сторонами, або уповноваженою особою гарантування вкладів фізичних осіб, про заміну сторони боржника з Відповідача на Третьою особу, або уповноваженою особою гарантування вкладів фізичних осіб (том 1, а.с. 98-102).
Отже, враховуючи здійснену Позивачем оплату Товару на загальну суму 188739 грн 80 коп та невиконання Відповідачем свого обов`язку щодо поставлення Товару по Договору, дане стало підставою для звернення Позивача в суд за захистом порушеного, на його думку, права (щодо не поставлення оплаченого Товару та неповернення отриманих коштів) з відповідним позовом до Відповідача про стягнення 188 739 грн як безпідставно набутих грошових коштів та штрафних санкцій.
Поряд з тим, судова колегія акцентує увагу, що зважаючи на відкриття провадження у даній справі 22 травня 2018 року, 24 липня 2018 року Позивачем надіслано на адресу Відповідача повідомлення вих. № 3013 від 24 липня 2018 року про відмову від прийняття виконання внаслідок значного простроченням Відповідачем виконання господарського зобов`язання за Договором та втратою інтересу його, як кредитора, до виконання зазначеного зобов`язання (том 1, а.с. 138, докази надіслання стороні на а.с. 142-143).

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, як визначено приписами статті 629 Цивільного кодексу України.
Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
У відповідності до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 629 ЦК України встановлено обов`язковість виконання договору сторонами.
Згідно зі статтями 598, 599 Цивільного кодексу України: зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 631 Цивільного кодексу України та частиною 7 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Аналізуючи встановлені обставини справи на предмет їх відповідності позовним вимогам щодо застосування до спірних правовідносин статті 1212 Цивільного кодексу України, в правовому полі норм діючого законодавства України, дія котрих направлена на регулювання зобов`язальних відносин, судова колегія зазначає наступне.
Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України, частиною 1 статті 202 Господарського кодексу України такою підставою є виконання, проведене належним чином.
З огляду на те, що закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке залишилося невиконаним, колегія суддів вважає, що після закінчення строку дії укладеного між сторонами договору можливим є виконання Відповідачем свого обов`язку по Договору.
Враховуючи наведені положення законодавства, колегія суддів констатує, що строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань за ним.
Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Таким чином, із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом. Зокрема, внаслідок відмови кредитора від прийняття виконання у зв`язку тим, що виконання зобов`язання втратило інтерес для нього через прострочення боржника.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Суб`єктами в кондикційному зобов`язанні є, з одного боку, власник майна (титульний володілець), який у зобов`язанні має право вимоги та виступає кредитором, а з іншого, - набувач майна, який виступає боржником.
У свою чергу, положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи із змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як з дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, з дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
З урахуванням наведених норм кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 4 грудня 2018 року № 910/19775/17 та Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15,
Проте, розглядаючи дану справу місцевим господарським судом не було визначено момент припинення зобов`язань за Договором в контексті Повідомлення про відмову від прийняття виконання від 24 липня 2018 року, у зв`язку з чим, судом не надавалась оцінка обґрунтованості заявлених позовних вимог, зокрема, періоду користування грошами без достатньої правової підстави.
Як вказано вище у даній судовій постанові, і не оспорюється сторонами, між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір на підставі котрого Відповідач зобов`язався поставити Позивачу Товар.
Крім того, судами не встановлено розірвання цього договору сторонами чи визнання його недійсним у судовому порядку.
Колегія суддів вважає безпідставними посилання Позивача на те, що враховуючи закінчення строку дії Договору та подання уже після відкриття провадження по даній справі повідомлення пров відмову від прийняття виконання внаслідок прострочення Відповідачем поставки товару, відносини між сторонами трансформувалися із зобов`язальних (договірних) у відносини охоронні (позадоговірні, деліктні), які спрямовані на відновлення порушеного права, в тому числі шляхом повернення перерахованих Позивачем коштів, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, оскільки, спірні правовідносини виникли на підставі укладеного між сторонами Договору, який визнаний недійсним чи розірваним не був, що виключає можливість застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України, а Позивачем в свою чергу помилково ототожнюються поняття "строк виконання зобов`язання" та "строк дії договору", тоді як цивільне законодавство не передбачає припинення зобов`язання внаслідок закінчення строку дії договору.
Дана правова позиція наведене в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року в справі № 910/9055/17.
Підсумовуючи усе вищеописане, розглядаючи дані правовідносини саме в правовому полі застосування статті 1212 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає, що оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які Позивач просить стягнути на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, набуті Відповідачем за наявності правової підстави (навіть не зважаючи на повідомлення про відмову від договору, адже сам факт набуття даних коштів на підставі договору нікуди не дівся і залишається діючим), їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Окрім того, Північно-західний апеляційний господарський суд розглядаючи дану апеляційну справа в процесі дослідження всіх обставин справи та підтвердження їх доказами, долученими до матеріалів справи звертає увагу на наступні обставини.
Вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 26 квітня 2017 року в кримінальній справі № 132/1011/17 по обвинуваченню ОСОБА_1 (командира Позивача) у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 425 Кримінального кодексу України було визнано винним вказаних посадових осіб у вчиненні кримінальних правопорушень за наслідком яких, 16 травня 2016 року, згідно платіжного доручення № 3 від 13 травня 2016 року з рахунку Позивача на рахунок № НОМЕР_2 Відповідача в Третій особі здійснено перерахунок коштів у сумі 188 739 грн 80 коп. за фактично не поставлені товарно-матеріальні цінності за договором № 8 від 23 лютого 2016 року на підставі видаткової накладної № ЮМ-0000400 від 12 травня 2016 року.
Даним вироком зазначено, що внаслідок зазначених дій Міністерству оборони Україні було спричинено шкоду на суму 188 739 грн 80 коп.
Також даним вироком зазначено, що з урахуванням особи винного, ступеню та характеру сприяння підозрюваного у проведенні досудового розслідуваня щодо нього, характеру і тяжкості підозри, наявності суспільного інтересу в забезпеченні швидкого досудового розслідування і судового провадження, відсутність тяжких наслідків, та те, що ОСОБА_1 раніше не судимий, з`явився із зізнанням, активно сприяв розкриттю злочину, повністю відшкодував завдані збитки, має статус учасника бойових дій, його щире каяття, суд прийшов до висновку, що обставини цілком враховані угодою про визнання винуватості і знайшли своє відображення в узгодженому остаточному покаранні, а тому вважає необхідним затвердити угоду про визнання винуватості.

Також в справі міститься довідка Третьої особи від 3 вересня 2018 року, згідно якої Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було включено вимоги Відповідача до переліку (реєстру) вимог кредиторів Третьої особи, акцептованих уповноваженою особою Фонду на наступних умовах: черговість задоволення 7 черга; акцептована сума 208 615 грн 98 коп. (том 1, а.с. 203).
З пояснень сторін та доказів у праві вбачається, що Відповідач не здійснив поставку (не зважаючи на умови Договору) з огляду на те, що Позивач перерахував спірні кошти на рахунок, котрим Відповідач не може реально користуватися (не може фактично отримати та розпоряджатися вказаними коштами), оскільки Третя особа в якій знаходиться даний рахунок, перебуває в стадії банкрутства, а саме триває стадія ліквідаційної процедури.
З огляду ж на те, що вимоги Відповідача включені Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на більшу суму до переліку (реєстру) вимог кредиторів, а ніж та, що перерахована Відповідачу Позивачем, то колегія суду констатує, що вказані кошти (спірні) лише знаходяться на рахунку Відповідача. Проте по суті Відповідач позбавлений права, до їх виплати Фондом гарантування вкладів вільно користуватися і розпоряджатися ними.
Водночас, як вбачається з позовної заяви Позивач хоче отримати дану суму коштів без будь-яких застережень (без факту реального отримання Відповідачем даних коштів у разі настання такої події). При цьому суд констатує, що як Позивач, так і Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є органами, що представляють державу.
Водночас вищеописані обставини (зокрема неможливість Відповідача, котрий є на відміну від Позивача органом, що представляє Державу до настання факту виплати йому Фондом гарантування вкладів даних коштів вільно володіти та розпоряджатися ними) приводить колегію суду до висновку, що задоволення позову в такий спосіб, як росить Позивач (та Прокурор), та я який він задоволено місцевим господарським судом, по суті призведе до того, що виконання даного рішення буде відбуватися за інші кошти Відповідача (и цьому з можливістю подальшої невиплати даних коштів самому Позивачу, з огляду на його включення до 7 черговості задоволення вимог). В той же час як вбачається з наявних у справі доказів саме працівниками Позивача (визнаними винними про що зазначено в вироках по кримінальним справам) було перераховано спірні кошти на рахунок Відповідача в Третій особі (котра як вказано вище перебуває в стані ліквідації).
Аналіз всіх цих фактів призводить колегію суду до висновку, що задоволення позову в цій справі саме в такий спосіб може призвести до «втручання у мирне володіння майном» (іншими грошовими коштами Відвідача).
При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод направлена саме на охорону майна (в тому числі грошових коштів).
Так, згідно даної норми: при визначенні факту наявності втручання у право на мирне володіння майном слід враховувати, що розглядаючи статті 1 Першого протоколу до Конвенції та механізм її застосування, слід пам`ятати про 3 положення, що становлять зміст цієї статті: (І) Принцип мирного володіння майном; (ІІ) Позбавлення майна; (ІІІ) Контроль за користуванням. Відтак, як і в справі «Тре Тракторер Актіболаг проти Швеції» (Tre Traktцrer Aktiebolag v. Sweden) суд підтримуючи позицію заявника щодо кваліфікації позбавлення певного майна (в даній справі ліцензії на право реалізації алкоголю), як майна в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції і констатуючи факт втручання держави у мирне володіння майном заявника, має визначити і те, чи при втручанні за таких обставин у «мирне володіння» відбулося позбавлення майна та контролю за користуванням (При цьому слід зазначити, що в вищевказаній справі суд зазначив, що, незважаючи на всю суворість рішення, це обмеження не підпадає під ознаку другого положення позбавлення майна. У компанії-заявника, яка, хоч і не могла більше утримувати ресторан «Кардинал» саме як ресторан, залишалися певні економічні інтереси, пов`язані з орендою приміщень і майновими активами, які становили ці приміщення, а ці приміщення компанією були продані. З даного Європейський суд з прав людини зробив висновок, що позбавлення власності не відбулося. Скасування ліцензії було визнано заходом, що згідно із третім положенням, що міститься у ст. 1 можна кваліфікувати як засіб контролю за користуванням майном).
Окрім того судова колегія звертає увагу, на принцип «належного урядування», котрим визначено, що як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania),
Суд наголошує на тому, що втручання є будь які дії з боку держави, направленні на позбавлення, обмеження чи звуження прав особи на володіння, користування майном у межах, закріплених Конвенцією.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України,основними завданнями господарського судочинства є верховенство права.
Водночас апеляційний господарський суд констатує, що згідно частини 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суди при розгляді справ керуються принципам верховенства права.
Враховуючи усе вищенаведене в даній судовій постанові та враховуючи практику Європейського суду з прав людини, як джерело права, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що в суду відсутні підстави для стягнення з Відповідача безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 188 739 грн 80 коп. в редакції позовної вимоги, що заявлена Позивачем. Відповідно, суд відмовляє в позові в цій частині з огляду на його безпідставність та не обгрунтованість. Відтак, Північно-західний апеляційний господарський суд скасовує оспорюване рішення місцевого господарського суду в цій частині.

Водночас, Позивач просить стягнути з Відповідача по Договору 34 350 грн 64 коп. пені та 26 423 грн 58 коп. штрафу за період з 23 лютого 2016 року по 27 квітня 2017 року.
Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Порушенням зобов`язання, згідно статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Слід зазначити, що у відповідності до пункту 3 статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.
У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно із частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі; при цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Розділом 6 Договору сторонами погоджено відповідальність сторін.
Зокрема, пунктом 6.1 Договору визначено, що: за порушення строків поставки продукції Відповідач сплачує Позивачу пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості продукції, з якої допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з Відповідача додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості; за відмову від поставки або не поставку (недопоставку) продукції з Відповідача стягується штраф у розмірі 7 відсотків вартості непоставленої (недопоставленої) продукції.
При цьому дослідивши докази долучені до матеріалів справи вбачається що в даній справі має місце (не зважаючи на неповернення коштів саме третьою особою для відповідача) прострочення виконання зобов`язання саме зі сторони Відповідача.
Оскільки Позивач, не зважаючи на такі передчасні його дії щодо перерахування коштів за не отриманий по Договору Товар, в силу дії пункту 1.1 Договору, розраховував на належне виконання Відповідача свого обов`язку щодо поставки Товару Відповідачем, не чекаючи при цьому оплати його Позивачем.
При цьому з доказів вбачається, що Відповідач надав Позивачу видаткову накладну, що на переконання суду й спровокувало перерахування Позивачем коштів на рахунок Відповідача зважаючи на послідуючу дію Відповідача в силу пункту 1.1 Договору - поставка Товару по накладній.
При цьому зважаючи на те, що як встановлено вище в даній судовій постанові кошти були перераховані Відповідачу саме на правовій підставі саме на підставі Договору (строк дії котрого вже закінчився 91 грудня 2016 року, при цьому строк виконання зобов`язання не закінчився в силі дії закону статті 599 Цивільного кодексу України), а Відповідач всупереч умовам Договору, а саме пункту 1.1 Договору, та нормам чинного законодавства прострочив виконання зобов`язання, то Позивач (в силу дії статтей 610-611 Цивільного кодексу України та пункту дії 6.1 Договору) не був позбавлений права нарахування штрафних санкцій саме за невиконання договірних зобов`язань.
Тобто штрафні санкції в даному випадку виступають самостійним видом зобов`язання за невиконання умов Договору, що в свою чергу не має відношення до заявленого Позивачем позову про повернення перерахованих Відповідачем коштів в сумі 188 739 грн 80 коп..
Таким чином, зважаючи на вищезазначені норми та досліджені судом умови Договору, судова колегія зазначає, що заявлені Позивачем вимоги щодо стягнення з Відповідача пені в сумі 34 350 грн 64 коп. та штрафу в розмірі 26423 грн 58 коп. є правомірними та обґрунтованими, оскільки відповідають вимогам чинного законодавства України та умовам укладеного Договору.
При цьому колегією суддів враховується, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.
За таких обставин, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
У даному випадку укладеним між сторонами Договором, зокрема пунктом 6.1, передбачено господарсько-правову відповідальність Відповідача у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу за порушення умов цього Договору.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах і Верховного Суду від 9 лютого 2018 року у справі № 911/2813/17, від 22 березня 2018 року в справі № 911/1351/17.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд констатує, що вимоги Позивача про стягнення 34 350 грн 64 коп. пені та 26 423 грн 58 коп. штрафу за період з 23 лютого 2016 року по 27 квітня 2017 року є підставними та обґрунтованими та арифметично вірними, а відтак приходить до рішення про задовлення даної позовної вимоги. Дане вчинено і місцевим господарським судом.
З огляду на вищевказане, Північно-західний апеляційний господарський суд залишає без змін судове рішення в частині стягнення штрафу та пені.

З огляду на усе вищевказане у даній постанові, Північно-західний апеляційний господарський суд, вважає подану Позивачем апеляційну скаргу підставною та обґрунтованою в частині відмови в стягнення 188 739 грн 80 коп. як безпідставно набутих грошових коштів. Відповідно суд приймає рішення про відмову в задоволення позовних вимог в цій частині.
Разом з тим, суд скасовує рішення Господарського суду Вінницької області в частині стягнення 188 739 грн 80 коп. та залишає без змін в частині стягнення 34 350 грн 64 коп. пені та 26 423 грн 58 коп..
Згідно частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України: суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Водночас, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку про неповне з`ясування місцевим господарським судом обставин (в частині стягнення безпідставно набутих грошових коштів), що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, що в силу дії пунктів 1, 2 та 4 частини 1 статті 277 ГПК України є підставою для скасування оспорюваного рішення на підставі пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України.
З огляду на усе вищевказане в даній судовій постанові, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення місцевого господарського суду в частині стягнення 188739 грн 80 коп. як безпідставно набутих грошових коштів та прийняття в цій частині нового рішення, котрим відмовлено в стягненні 188 739 грн 80 коп.. В решті рішення залишити без змін.
Судові витрати, в силу дії приписів статті 129 ГПК України, за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги, суд пропорційно покладає на сторін.
Керуючись статтями 129, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гаркуши Юрія Миколайовича на рішення Господарського суду Вінницької області від 19 вересня 2018 року в справі № 902/244/18 - задоволити частково.
2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 19 вересня 2018 року в справі № 902/244/18 - скасувати в частині стягнення безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 188739 грн 80 коп, виклавши пункти 1 та 2 резолютивної частини рішення в редакції наступного змісту:
"1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Гаркуши Юрія Миколайовича, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_3 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 (ідентифікаційний код - НОМЕР_4 ) - 34350 грн 64 коп пені та 26423 грн 58 коп. штрафу, 1 001 грн 61 коп. - відшкодування витрат по сплаті судового збору".
3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) на користь Фізичної особи-підприємця Гаркуша Юрія Миколайовича ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) 4 028 грн 11 коп. витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.
4. Доручити Господарському суду Вінницької області видати відповідні накази.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
6. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
7. Справу № 902/244/18 повернути Господарському суду Вінницької області.
Повний текст постанови виготовлено 14 січня 2019 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.