ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2019 р. Справа№ 910/2921/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Поліщук С.М. - адвокат

від відповідача: Лукянчук А.В. - адвокат

від інших учасників судового процесу: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування»

на рішення Господарського суду міста Києва, ухваленого 26.06.2018, повний текст якого складено 02.07.2018

у справі № 910/2921/18 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пан Логістик»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Спільне українсько-естонське підприємство у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма-Фарм, ЛТД»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Приватне підприємство «Автосоюз»

про стягнення 2 487 912,04 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача:

- 2 247 392,98 грн. страхового відшкодування за укладеним з відповідачем договором добровільного страхування відповідальності експедитора (страхувальника, застрахованої особи) №067.0979681.102 від 22.07.2016, що включає в себе: 1 731 493,75 грн. вартості пошкодженого вантажу та вантажу, щодо якого виявлено недостачу (1 741 493,75 грн. - 10 000,00 грн. франшизи), 138 969,77 грн. витрат, пов'язаних зі списанням пошкодженого вантажу та вантажу, щодо якого виявлено недостачу, 697,30 грн. витрат, пов'язаних з утилізацією пошкодженого вантажу та 376 232,16 грн. витрат, пов'язаних зі сплатою ПДВ за отримання відшкодування заподіяної шкоди;

- пені в сумі 167 232,64 грн., 3% річних в сумі 16 512,99 грн. та інфляційних втрат в сумі 56 773,43 грн., нарахованих за несвоєчасну виплату страхового відшкодування

При цьому, колегія суддів зазначає про те, що позивачем у позові визначено його ціну - 2 487 912,04 грн., проте при додаванні всіх сум, які заявлені позивачем до стягнення (1 731 493,75+138 969,77+697,30+376 232,16+167 232,64+16 512,99+56 773,43) вартість позову становить 2 487 693,04 грн., що на 273 грн. менше, за визначену позивачем суму.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі № 910/2921/18 позовні вимоги задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 1 741 493,75 грн. відшкодування, 12 665, 99 грн. 3 % річних та 43 287,33 грн. інфляційних втрати, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

При вирішенні спору сторін по суті суд першої інстанції встановив, що відповідач, у встановлений укладеним між сторонами договором добровільного страхування відповідальності експедитора (страхувальника, застрахованої особи) №067.0979681.102 від 22.07.2016 термін, не виплатив позивачу страхове відшкодування за страховим випадком, що мав місце 02.05.2017.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що:

- умовами спірного договору визначено, що страхове покриття розповсюджується на чотири групи ризиків: відповідальність за майно, відповідальність за запізнення доставки, відповідальність за відшкодування витрат та відповідальність перед третіми особами;

- підпункти b, c та d пункту 2 не регулюють правовідносини сторін, що склались в результаті даного страхового випадку, при цьому умовами підпункту «с» передбачено обов'язок страховика відшкодувати митні збори та мито, проте відшкодування інших податкових виплат, у тому числі додаткових зобов'язань з податку на додану вартість, укладеним сторонами у справі договором страхування не передбачено, а відтак, позивач фактично має право на отримання страхового відшкодування в розмірі вартості втраченого та пошкодженого майна вантажовідправника за ризиком «відповідальність за майно», тобто право на отримання 1 731 493,75 грн. (вартість втраченого та пошкодженого майна з вирахуванням встановленої договором франшизи);

- позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, яка не може бути задоволена судом з огляду на відсутність узгодженого договором розміру пені.

- з урахуванням часткового задоволення судом вимоги про стягнення страхового відшкодування, вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат підлягають частковому задоволенню у розмірах 12 665,99 грн. та 43 287,33грн., відповідно.

Не погоджуючись з рішенням, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альфа Страхування» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі № 910/2921/18 повністю та ухвалити нове рішення, у якому у позовних вимогах відмовити повністю.

В апеляційній скарзі апелянт послався на те, що оскаржуване рішення прийняте з грубим порушенням норма процесуального та матеріального права.

В обґрунтування вказаної позиції апелянт послався на те, що:

- спірний договір-заява на перевезення фактично не була укладена, адже, за твердженням перевізника ПП «Автосоюз», ним такий документ не підписувався;

- оскільки сторонніми особами було вчинено дії на незаконне заволодіння майном ТОВ «Оптіма-Фарм, ЛТД» без наміру його перевезення, як вантажу, а позивач не використовував послуги ПП «Автосоюз», як субконтрактора (по умовам договору страхування - послуги якої страхувальник використовує для виконання контракту), можна дійти висновку, що саме перевезення експедитором та субконтаркторами, як процес надання послуг по перевезенню та/або експедируванню вантажів не здійснювалось, оскільки сторонні особи заволоділи майном ТОВ «Оптіма-Фарм, ЛТД» ще до моменту його перевезення, а не під час останнього;

- твердження суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано суду жодного доказу того, що у встановлений договором строк ним не приймалось та не направлялись позивачу будь-яке рішення з переліку підпункту «в» пункту 3 розділу 10 спірного договору, є надуманим, адже в додатках до відзиву до позовної заяви міститься лист відповідача вих № 0010.312.17.06-0405.02 від 03.03.2018 про відмову у виплаті страхового відшкодування;

- в силу укладеного між позивачем та замовником перевезення ТОВ «Оптіма-Фарм, ЛТД» договору транспортного експедирування № 17/04/2015 від 14.04.2015, позивач несе визначену відповідальність за дії третіх осіб, залучених для перевезення вантажу, тобто саме позивач є відповідальною особою і за дії залученого ним перевізника ПП «Автосоюз», і за дії залученого, у свою чергу останнім, ПП «Автосоюз», водій якого керував транспортним засобом, що перевозив вантаж;

- за умовами договору страхування: страховик не відшкодовує збитки, які виникли в результаті умисних дій страхувальника, а також застрахованих осіб, чи грубої необережності їх службовців та субконтракторів, в відношенні порушення Правил перевезення чи схову вантажів, не визнається за страховий випадок відповідальність страхувальника, застрахованих осіб, що виникла внаслідок видачі вантажу по провині страхувальника, застрахованих осіб одержувачу, що не має права на отримання вантажу;

- суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що позивач належним чином не виконав своїх обов'язків, передбачених умовами договору транспортного експедирування, а саме, щодо здійснення контролю за завантаженням і розвантаженням вантажу у транспортний засіб та причеп, а також щодо забезпечення збереження вантажу, довіривши вантаж ПП «Автосоюз», який виступив безпосереднім кінцевим перевізником і за дії якого позивач несе відповідальність;

- позивачем не доведено та матеріалами справи не підтверджено, що ПП «Автосоюз» заволоділа майном саме як стороння організація, а не як організація, за допомогою якої позивач здійснював експедирування вантажу;

- позивач є неналежним позивачем по цьому позову, оскільки відповідно до ч. 1 розділу Х частини 2 договору страхування, відповідач повинен сплатити кошти позивачу лише у випадку відшкодування збитків позивачу після надходження всіх підтверджуючих документів про настання страхового випадку та фактичної оплати страхувальником претензій, отриманих від третіх осіб, в іншому випадку право вимоги на отримання страхового відшкодування має ТОВ «Оптіма-Фарм, ЛТД», в той час як матеріали справи не містять доказі оплати позивачем ТОВ «Оптіма-Фарм, ЛТД» збитків.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2018 справа № 910/2921/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: Тарасенко К.В. (головуючий), судді Тищенко О.В., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2018 у справі № 910/2921/18 апеляційну скаргу залишено без руху, апелянту роз'яснено, що:

- протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути недоліки (надати докази сплати судового збору);

- попереджено, якщо недоліки не будуть усунені особою в зазначений строк, суд повертає апеляційну скаргу у порядку, встановленому статтею 260 цього Кодексу.

17.08.2018 до Київського апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2018 клопотання про поновлення строків на подання апеляційної скарги задоволено, поновлено строк подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження, розгляд справи № 910/2921/18 призначено на 17.10.2018.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 31 ГПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.

25.06.2018 на виконання Указу Президента України № 454/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах», яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті «Голос України» № 185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене, Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 ст. 31 ГПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

На виконання п. 4 розділу ІІІ Плану заходів з ліквідації апеляційних судів, затвердженого наказом Державної судової адміністрації від 20.09.2018 № 475, за актом прийняття-передачі судових справ від 02.10.2018 справу № 910/2921/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

16.10.2018 від через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 по справі № 910/2921/18 без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення, посилаючись на те, що:

- заволодіння спірним майном відбулось не до моменту його перевезення (оскільки до моменту перевезення вантажу відбувалось його завантаження у транспортний засіб працівниками ТОВ «Оптіма-Фарм, ЛТД»), а вже під час перевезення майна, тобто коли відповідальність за його збереження перейшла до перевізника (а отже і ризик викрадення та втрати цього вантажу, які застраховані відповідачем за договором страхування);

- відповідач грубо порушив строки для прийняття рішення щодо спірного страхового випадку;

- умови спірного договору страхування допускають можливість та право відшкодування страхувальником збитків третім особам до моменту виплати страхового відшкодування і не ставить виплату страхового відшкодування в залежність від факту здійснення страхувальником цих виплат.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2018 справа № 910/2921/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець А.І., Мартюк А.І.

Ухвалою від 23.10.2018 колегією суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець А.І., Мартюк А.І.:

- апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія «Альфа Страхування» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі № 910/2921/18 прийнято до свого провадження;

- засідання суду призначено на 27.11.2018 о 14-20;

- встановлено строк для пояснень, клопотань, заперечень - до 08.11.2018;

- учасникам процесу роз'яснено, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2);

- учасників процесу повідомлено, що неявка їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Ухвалою суду від 27.11.2018 для надання третім особам можливості взяти участь в судовому засіданні оголошено перерву до 18.12.2018 о 16:00.

18.12.2018 судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням головуючого судді - Калатай Н.Ф. (судді-доповідача) на лікарняному.

Ухвалою від 27.12.2018 засідання суду призначено на 15.01.2019 о 16:00.

Станом на 15.01.2019 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та жодних клопотань від учасників справи не надходило.

Треті особи представників в жодне судове засідання не направили, про причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників третіх осіб за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

17.04.2015 позивач як експедитор та Спільне українсько-естонське підприємство у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма-Фарм, ЛТД» як клієнт (далі Товариство) уклали договір транспортного експедирування № 17/04/2015 (далі Договір транспортного експедирування) (а.с. 32-37 т. 1), за яким позивач зобов'язався за плату і за рахунок Товариства організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу по території України.

06.07.2015 позивач як експедитор-замовник та Приватне підприємство «Автосоюз» як експедитор-перевізник (далі Підприємство) уклали договір надання та організації послуг № ЕП-01193 (далі Договір організації послуг), за яким Підприємство прийняло на себе зобов'язання перевезти наданий йому позивачем вантаж в міжнародному та/або міжміському сполученні з пункту підправлення до пункту призначення і видати вантаж вантажоодержувачу або іншій уповноваженій на одержання вантажу особі, а позивач, після прийняття перевезення, відповідно до умов цього договору, зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

22.07.2016 позивач як страхувальник та відповідач як страховик уклали договір страхування відповідальності експедитора (страхувальника, застрахованої особи) № 067.0979681.102 (далі Договір страхування) (а.с. 20-29 т. 1), в якому погодили, що відповідач бере на себе зобов'язання, у випадку настання обумовленої умовами страхування події, відшкодувати збиток позивач, а позивач зобов'язується сплатити страхові платежі в зазначені у страховому сертифікаті терміни і виконувати інші умови договору.

На виконання умов Договору транспортного експедирування позивачем та Товариством підписано заявку від 02.05.2017 (а.с. 38 т. 1), відповідно до якої позивач зобов'язався організувати перевезення вантажу (медикаменти в коробках, вага нетто - до 20 тон); клієнт: Товариство, дата та час завантаження: м. Київ, вул. Бориспільська, 9Ж, 02.05.2017 о 10:00; адреса доставки: м. Івано-Франківськ, вул. Д.Дудаєва,10; строк доставки вантажу: 03.05.2017 о 10:00; особливі умови: температурний режим 8-15 градусів по Цельсію; марка і № автомобіля: НОМЕР_1, НОМЕР_2; водій ОСОБА_8, паспорт серія НОМЕР_3, виданий 14.12.2005.

З матеріалів справи слідує, що для виконання вищевказаної заявки Товариства позивач 02.05.2017 підписав з Підприємством відповідний разовий договір-заявку № КА-26159 (а.с. 45 т. 1).

У цей же день, наданий для здійснення перевезення вищезгадані автомобіль та причіп було завантажено на території складу Товариства у місті Києві по вулиці Бориспільській 9Ж, проте у визначений строк 03.05.2017 автомобіль не прибув до пункту вивантаження.

Загальна вартість медикаментів, які були передані для перевезення, становить 7 685 000 грн. що учасниками судового процесу не заперечується та підтверджується копією товарно-транспортної накладної № 897417 від 02.05.2017 (а.с. 49-50 т. 1).

З огляду на вказані обставини, директор позивача звернувся до правоохоронних органів з заявою щодо вчинення Підприємством (особа від імені якої з позивачем було підписано разовий договір-заявку № КА-26159 від 02.05.2017), шахрайських дій (кримінальне провадження № 0003541).

З листа Голосіївського управління поліції Головного управління поліції в міста Києві № 3541 ки від 12.10.2017 (а.с. 148 т. 1) слідує, що станом на дату написання вказаного листа у кримінальному провадженні № 0003541 триває досудове розслідування.

Водночас згідно з наданою Підприємством відповіді (а.с. 178 т. 1), останнє стверджує, що разовий договір-заявку № КА-26159 від 02.05.2017 воно не укладало та, відповідно, не приймало участі у спірному перевезенні.

04.05.2017 позивач звернувся до відповідача з заявою про настання збитку (а.с. 94 т. 1), в якій повідомив про те, що автомобіль залученого позивачем до спірного перевезення перевізника до місця розвантаження не доїхав, з водієм зв'язку немає. Орієнтовний розмір збитків становить 9 222 000 грн.

Після виявлення та повернення автомобіля на склад у місті Києві по вулиці Бориспільській 9Ж Товариством виявлено нестачу товару на суму 1 419 452,51 грн. та пошкодження товару на суму 322 041,24 грн. Загалом, прямі матеріальні збитки вантажовідправника від втрати товару склали 1 741 493,75 грн.

Факт нестачі та пошкодження товару встановлений підписаними 13.05.2017 представниками Товариства, позивача та відповідача актами № 13052017-1 та № 13052017-2 (а.с. 96-113 т. 1), в яких визначено перелік медикаментів, а розмір збитків - довідками про розмір заподіяної шкоди від 24.05.2017 (а.с. 114-126 т. 1), складеними Товариством виходячи з вартості медикаментів, визначених у відповідних накладних.

Водночас позивач, окрім вартості втраченого та пошкодженого вантажу просить стягнути з відповідача 138 969,77 грн. витрат, пов'язаних зі списанням пошкодженого вантажу та вантажу, щодо якого виявлено недостачу, 697,30 грн. витрат, пов'язаних з утилізацією пошкодженого вантажу, та 376 232,16 грн. витрат, пов'язаних зі сплатою ПДВ за отримання відшкодування заподіяної шкоди.

З матеріалів справи слідує, що позивач звернувся до відповідача з відповідною претензією щодо відшкодування заподіяних збитків № 64 від 24.05.2017 (а.с. 37-38 т. 1), і що між сторонами відбувалось листування щодо спірного страхового випадку (а.с. 139-145 т. 1), в якому відповідач просив позивача надати додаткові докази.

Листом № 0010.312.17.06-0405.02 від 03.03.2018 (а.с. 180-181 т. 1) відповідач відмовив відповідачу у виплаті страхового відшкодування з посиланням на те, що заявлена подія не є страховим випадком, адже перевезення, в результаті якого було втрачено та пошкоджено вантаж, було здійснено невстановленими особами, відповідальність яких не була застрахована за Договором страхування.

Вказану відмову позивач отримав 12.03.2018, що підтверджується відміткою на копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з штрихкодовим ідентифікатором № 622.

З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» (тут і далі в редакції на дату укладення Договору страхування) страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування передбачені ст. 991 ЦК України та ст. 26 Закону України «Про страхування» (далі Закон).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 991 ЦК України та ст. 26 Закону страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі:

1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов'язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров'я, честі, гідності та ділової репутації;

2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку;

3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про предмет страхування або про факт настання страхового випадку;

4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала;

5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків;

6) наявності інших підстав, встановлених законом.

Частина 2 ст. 991 ЦК України та ст. 26 Закону встановлює, що договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Водночас у листі Верхового Суду України від 19.07.2011 «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» зазначено, що:

- рішення про відмову у здійсненні страхової виплати приймається страховиком у строк, не більший за передбачений договором і правилами страхування, та повідомляється страхувальнику в письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. Така відмова може бути оскаржена в судовому порядку.

- вирішуючи спори щодо відмови страховика у здійсненні страхової виплати за договорами страхування, суди керуються як ст. 991 ЦК, так і ст. 26 Закону, в яких перелічені підстави для відмови майже ідентичні;

- слід враховувати, що відповідно до ч. 2 ст. 991 ЦК договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону;

- з цього приводу необхідно зазначити таке. У ст. 979 ЦК, ст. 16 Закону роз'яснено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

- тобто, виходячи зі змісту цих норм, можна зробити висновок, що коли виникає страховий випадок, страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку.

Отже, виходячи зі змісту вищезгаданих норм, можна зробити висновок, що коли виникає страховий випадок, страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, тобто, якщо буде доведено, що відсутність у страховика відомостей про це могло вплинути на його обов'язок виплатити страхове відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У частині 2 Договору страхування сторони визначили, що:

- особою, відповідальність якої застрахована, є будь-яка особа, що виконує перевезення для позивача на підставі укладених договорів про транспортні перевезення або разових заяв-договорів без додаткового повідомлення по перевізниках та експедиціях до страхової події;

- субконтрактор - будь-яка особа, що не є співробітником, послуги якої страхувальник використовує для виконання контракта.

У п. 2 п. 2 ч. 2 Договору страхування сторони погодили, що страхуванням покриваються наступні ризики:

а) відповідальність за майно - настання відповідальності страхувальника та/або застрахованої особи за втрату викрадення ушкодження або псування майна під час перевезення та доставки;

b) відповідальність за запізнення доставки - настання відповідальності страхувальника та/або застрахованої особи за затримку в доставці майна;

c) відповідальність по відшкодуванню витрат - настання відповідальності страхувальника по відшкодуванню оплати за перевезення (фрахту) митних зборів та мита а також інших витрат, пов'язаних з перевезенням та доставкою, у випадку повної або часткової втрати майна;

d) відповідальність перед третіми особами - настання відповідальності страхувальника та/або застрахованої особи за заподіяння збитку під час перевезення майну, що є власність третіх осіб.

Відповідач як у відзиві на позов, так і в апеляційній скарзі посилається на те, що спірна втрата вантажу не є страховим випадком, адже особа, яка здійснювала перевезення, не є а ні особою, відповідальність якої застрахована, а ні субконтрактором, оскільки, враховуючи надані Підприємством пояснення, не є працівником Підприємства.

Щодо вказаних посилань колегія суддів зазначає про те, що, як слідує зі змісту п. 2 ч. 2 Договору, за умовами Договору страхування застрахованою є відповідальність не лише застрахованої особи (особа, що виконує перевезення для позивача), а й самого позивача.

Щодо посилань відповідача на те, що за умовами Договору страхування: страховик не відшкодовує збитки, які виникли в результаті умисних дій страхувальника, а також застрахованих осіб, чи грубої необережності їх службовців та субконтракторів в відношення порушень Правил перевезення чи схову вантажів, - колегія суддів зазначає про те, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено наявності у діях позивача умислу або грубої необережності в відношенні порушення Правил перевезення чи схову вантажів.

Також колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що спірний вантаж одержувачу доставлений не був, а відтак, посилання відповідача на положення договору страхування про те, що не визнається за страховий випадок відповідальність страхувальника, застрахованих осіб, що виникла внаслідок видачі вантажу по провині страхувальника, застрахованих осіб одержувачу, що не має права на отримання вантажу, колегією суддів до уваги не приймаються.

Колегія суддів вважає помилковими посилання відповідача на те, що позивач є неналежним позивачем по цьому позову, оскільки, відповідно до ч. 1 розділу Х частини 2 Договору страхування відповідач повинен сплатити кошти позивачу лише у випадку відшкодування збитків позивачу після надходження всіх підтверджуючих документів про настання страхового випадку та фактичної оплати страхувальником претензій, отриманих від третіх осіб, в іншому випадку право вимоги на отримання страхового відшкодування має саме Товариство, адже, як вірно встановлено судом першої інстанції, договірна умова лише допускає можливість та право відшкодування страхувальником збитків третім особам до виплати страхового відшкодування, і не ставить виплату страхового відшкодування в залежність від факту здійснення страхувальником цих виплат.

При цьому колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про помилковість включення позивачем до суми страхового відшкодування 138 969,77 грн. витрат, пов'язаних зі списанням пошкодженого вантажу та вантажу, щодо якого виявлено недостачу, 697,30 грн. витрат, пов'язаних з утилізацією пошкодженого вантажу, та 376 232,16 грн. витрат, пов'язаних зі сплатою ПДВ за отримання відшкодування заподіяної шкоди, адже умови Договору страхування не визначають відповідальності відповідача за такі витрати.

За приписами ст. 9 Закону України «Про страхування»:

- страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку;

- франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

У п.п. 1 п. IV ч. 2 Договору страхування сторонами погоджено, що розмір франшизи щодо страхових випадків при втраті, викраденні, нестачі, ушкодженні або псуванні майна становить 10 000 грн.

Отже, сума збитків за спірним страховим випадком має бути зменшена на суму франшизи та має становити, відповідно, 1 731 493,75 грн. (1 741 493,75- 10 000,00).

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що спірне страхове відшкодування в сумі 1 731 493,75грн. відповідачем позивачу не виплачене.

В мотивувальній частині оспорюваного рішення суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірне страхове відшкодування дорівнює 1 731 493,75 грн., проте в резолютивній частині зазначив про задоволення цих вимог в сумі 1 741 493,75 грн., що не є вірним.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 1 731 493,75 грн. визнаються колегією суддів законними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідач пені, 3 % річних та збитків від інфляції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

За умовами п.п. b та c п. 3 ч. Х Договору страхування рішення про виплату страхового відшкодування, відмову у виплаті або відтермінування виплати відповідач має прийняти протягом 20 робочих днів після одержання всіх необхідних документів по страховій події, а виплатити страхове відшкодування - протягом 10 робочих днів після прийняття рішення про виплату.

З матеріалів справи слідує, що з останнім листом та додатковими доказами позивач до відповідача звертався 27.10.2017 (а.с. 144-145 т. 1), а відтак про прийняте рішення відповідач мав повідомити позивача в строк до 24.11.2017, а страхове відшкодування, відповідно, виплатити в строк до 08.12.2017.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

В силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

У спірному Договорі страхування сторонами не передбачена відповідальність відповідача у вигляді пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідач пені в сумі 167 232,64 грн. Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні цих вимог залишається без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем свого обов'язку по виплаті страхового відшкодування, позивач відповідно до приписів ст. 625 ЦК України має право нарахувати на суму несвоєчасно виконаних грошових зобов'язань 3 % річних та збитки від інфляції та звернутися за їх стягненням до суду.

З виконаного позивачем у позовній заяві розрахунку слідує, що 3 % річних та збитки від інфляції позивач розраховує за період з 08.12.2017 по 06.03.2018.

Водночас нарахування 3 % річних та збитки від інфляції за 08.12.2017 не є вірним, адже вказаний день є останнім днем виконання відповідачем обов'язку по виплаті страхового відшкодування, а першим днем прострочення, відповідно, є 09.12.2017.

Суд першої інстанції, з урахуванням часткового задоволення вимоги про стягнення страхового відшкодування, вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат задовольнив частково у розмірах 12 665,99 грн. та 43 287,33грн. відповідно, проте при перерахунку вказаних вимог судом апеляційної інстанції розмір їх виявися меншим, як за розмір, визначений судом першої інстанції, так і за розмір, визначений позивачем.

Так, сума 3 % річних за уточненим розрахунком суду апеляційної інстанції становить 12 523,68 грн. (1 731 493,75/100*3/365*88=12 523,68 грн.).

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних підлягають задоволенню за уточненим розрахунком колегії суддів в сумі 12 523,68 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Водночас, при перерахунку інфляційних втрат, як за розмір, визначений судом першої інстанції, так і за розмір, визначений позивачем.

Так, сума інфляційних втрат за уточненим розрахунком суду апеляційної інстанції становить 59 522,44 грн.

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
09.12.2017 - 06.03.3.751.03459522.441791016.19

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають задоволенню за розрахунком позивача в сумі 56 773,43 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мали місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, тому рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі № 910/2921/18 підлягає зміні, позов задовольняється частково, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає страхове відшкодування в сумі 1 731 493,75 грн., 3 % річних в сумі 12 523,68 грн. та інфляційні втрати в сумі 56 773,43 грн., в решті позовних вимог відмовляється.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, а також підстави зміни судового рішення, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати за подачу позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а судові витрати за подачу апеляційної скарги - на відповідача.

Керуючись ст.ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі № 910/2921/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі № 910/2921/18 змінити.

3. Викласти п. 2 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі № 910/2921/18 в такій редакції:

« 2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» (02160, м. Київ, проспект Соборності, 19, ідентифікаційний код 30968986) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пан Логістик» (03040, м. Київ, вул. Деміївська, 43, ідентифікаційний код 36958491) страхове відшкодування в сумі 1 731 493 (один мільйон сімсот тридцять одна тисяча чотириста дев'яносто три) грн. 75 коп., 3% річних в сумі 12 523 (дванадцять тисяч п'ятсот двадцять три) грн. 68 коп., інфляційні втрати в сумі 56 773 (п'ятдесят шість тисяч сімсот сімдесят три) грн. 43 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 27 011 (двадцять сім тисяч одинадцять) грн. 86 коп.».

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/2921/18.

Повний текст постанови складено: 17.01.2019

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець