ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2019 р. Справа№ 910/8880/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Терехов М.С. - адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва»

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2018, повний текст якого складений та підписаний 24.10.2018

у справі № 910/8880/18 (суддя Котков О.В.)

за позовом Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лендер Груп»

про витребування майна та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про:

- витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю «Лендер Груп» нежитлового будинку загальною площею 330 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Медова, 1г, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 389;

- визнання за Комунальним підприємством «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» права власності на нежитловий будинок загальною площею 330 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Медова, 1г.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.10.2018, повний текст якого складений та підписаний 24.10.2018, у справі № 910/8880/18 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що:

- позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), а позивач має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, посилаючись на ті чи інші докази;

- відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому, незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися;

- звертаючись із позовом у даній справі, позивач вказував на те, що спірне нерухоме майно (нежитловий будинок) вибуло із його законного володіння, проте договір від 01.05.2011, на який посилається позивач як на підтвердження своїх вимог, не містить положень щодо переходу чи встановлення права власності на нерухоме майно;

- відповідачем в обґрунтування своїх заперечень було надано лист Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» № 31-1744 від 24.07.2018, в якому вказано, що позивач не є власником нежитлового будинку загальною площею 330 м2, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Медова 1-Г (будівля за генеральним планом №17 металеве сховище військового містечка №268), та зазначений будинок на балансі позивача не перебуває;

- відповідно до позовної заяви позивач посилається на договори купівлі-продажу від 31.01.2017, на підставі яких відповідач набув права власності на спірне майно, проте позивачем не було надано суду вказаних договорів чи їх копій, з клопотанням про витребування вказаних договорів представник позивача до суду не звертався;

- позивач вказує на незаконність договорів від 31.01.2017, що встановлено досудовим розслідуванням, на підтвердження чого посилається на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16.11.2017 у справі №761/40992/17, якою розглянуто та частково задоволено клопотання прокурора Київської міської прокуратури №10 про арешт майна, проте ухвала слідчого судді про накладення арешту не входить до переліку судових рішень, визначених ч. 6 ст. 75 ГПК України, отже встановлені такою ухвалою обставини потребують доказування;

- позивачем не було належними засобами доказування доведено фактів порушення відповідачем права власності позивача на відповідне нерухоме майно та незаконності набуття відповідачем права власності на таке майно.

Не погоджуючись з рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2018 у справі № 910/8880/18, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що спірне рішення є необґрунтованим, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не надав оцінки наявним в матеріалах справи доказам, помилково визнав обставини встановленими, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вказаної позиції апелянт постався на ті ж самі обставини, що й при зверненні до суду з цим позовом, фактично скопіювавши текст позовної заяви.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2018 справа № 910/8880/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді: Мартюк А. І., Буравльов С.І.

Ухвалою від 15.11.2018 колегією суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Буравльов С.І., Мартюк А.І.:

- відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2018 у справі № 910/8880/18;

- засідання суду призначено на 18.12.2018 о 14-20;

- встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 05.12.2018;

- роз'яснено учасникам процесу, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2);

- повідомлено учасників судового процесу, що неявка їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

18.12.2018 судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням головуючого судді - Калатай Н.Ф. (судді-доповідача) на лікарняному.

Розпорядженням № 09.1-08/777/18 від 26.12.2018, у зв`язку перебуванням судді Буравльова С.І., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/8880/18.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2018 справа № 910/8880/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.

Ухвалою від 27.12.2018 колегією суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І. апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2018 у справі № 910/8880/18 прийнято до свого провадження, засідання суду призначено на 15.01.2019 о 15:00, сторони попереджено, що нез'явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою в розгляді апеляційної скарги.

14.01.2019 до суду від позивача надійшло клопотання про перенесення судового засідання, в якому позивач, з посиланням на перебування адвоката, що представляє інтереси позивача, в цей же час в іншому засіданні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, просить перенести розгляд справи, призначений на 15.01.2019 на 15:00, на будь-яку іншу дату та час, зручні для суду.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення вказаного клопотання заперечив.

Частиною 11 ст. 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Подане позивачем клопотання підписано в.о. директора ОСОБА_4, а до клопотання додано ксерокопію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 19.11.2015, виданого ОСОБА_5

Водночас матеріали справи не містять як доказів того, що ОСОБА_5 є представником позивача, так і доказів того, що вказана особа прийматиме участь в іншому засіданні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду призначеному на 15.01.2019 о 15:00.

Колегія суддів вважає, що повідомлені заявником причини неявки представника позивача в судове засідання не можуть бути визнані поважними.

З огляду на вищевикладені обставини, в суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення клопотання про перенесення судового засіданні, у задоволенні вказаного клопотання відмовляється.

До апеляційної скарги позивачем додано додатковий доказ, а саме, лист Інституту держави і права ім. В.М. Корецького НАН України Про надання науково-правового експертного висновку вих. № 126/125-е від 07.06.2018, в якому останній за замовленням позивача надає науково-правовий висновок щодо наступних питань:

1) Чи були завдані збитки позивачу у зв'язку з оформленням права власності на будівлю № 17 колишнього військового містечка № 268 за третіми особами?;

2) Які юридичні дії слід здійснити позивачу для відновлення своїх прав та законних інтересів, порушених внаслідок оформлення права власності на будівлю № 17 колишнього військового містечка № 268 за третіми особами?

Враховуючи, що апелянт додав цей документальний доказ до апеляційної скарги, на дату прийняття оспореного рішення такого доказу суд першої інстанції в своєму розпорядження не мав.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Частинами 3, 4 п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 встановлено, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 ГПК. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Позивачем в апеляційній скарзі не вказано як про неможливість надати цей доказ у суді першої інстанції, так і про наявність поважних причин такого неподання, в той час як вказаний доказ датований 07.06.2018, а з позовом до суду першої інстанції позивач звернувся 06.07.2018, тобто після отримання ним зазначеного доказу

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює позивачу більш сприятливі, аніж відповідачу умови в розгляді конкретної справи.

За таких обставин, доданий позивачем до апеляційної скарги лист Інституту держави і права ім. В.М. Корецького НАН України Про надання науково-правового експертного висновку вих. № 126/125-е від 07.06.2018 при апеляційному перегляді справи як додатковий доказ колегією суддів не приймається.

05.12.2018 від відповідача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» відмовити, зазначивши про те, що позивач не є власником спірного майна, а відповідач є його добросовісним набувачем.

Станом на 15.01.2018 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Позивач представників в судове засідання не направив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 20 від 25.01.2010 «Про будівництво під'їзної автомобільної дороги від Червонозоряного проспекту (поблизу примикання вул. Кіровоградської) до міжнародного аеропорту «Київ» (Жуляни) у Солом'янському районі» (а.с. 34) в рамках підготовки до проведення чемпіонату з футболу «Євро 2012» позивачу доручено у 2010 році забезпечити розробку проектно-кошторисної документації та після затвердження у встановленому порядку приступити до виконання робіт з будівництва під'їзної автомобільної дороги від Червонозоряного проспекту до міжнародного аеропорту «Київ» і завершити будівництво у 2011 році

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 171 від 08.02.2011 «Про затвердження проекту будівництва під'їзної автомобільної дороги від Червонозоряного проспекту (поблизу примикання вул. Кіровоградської) до міжнародного аеропорту «Київ» (Жуляни) у Солом'янському районі» (а.с. 39) затверджено проект будівництва під'їзної автомобільної дороги від Червонозоряного проспекту до міжнародного аеропорту «Київ».

Рішенням Київської міської ради №118/5505 від 31.03.2011 «Про надання земельної ділянки Комунальному підприємству «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» для будівництва під'їзної автомобільної дороги від Червонозоряного проспекту (поблизу примикання вул. Кіровоградської) до Міжнародного аеропорту «Київ» (Жуляни) у Солом'янському районі» (а.с. 35-38), серед іншого, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу для будівництва під'їзної автомобільної дороги від Червонозоряного проспекту до міжнародного аеропорту «Київ» та надано позивачу в постійне користування земельну ділянку площею 13,92 га для здійснення зазначеного будівництва.

За замовленням позивача, Товариством з обмеженою відповідальністю «Джі-Бі-Ем-Фінанс» складено Висновок від 18.01.2011 про вартість майна - будівель Військового містечка № 268, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Медова, в/м № 268, згідно з яким ринкова вартість об'єкта (склад ПММ за ГП-2 площею 122,00 кв.м., вартове приміщення за ГП-1 площею 88,00 кв.м., металевеа сховище за ГП-17 площею 330,00 кв.м., склад за ГП-18 площею 95,00 кв.м. та зварювальна майстерня за ГП-19 площею 48,00 кв.м.) станом на 31.01.2011 становить 1 810 289 грн.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації №794 від 20.05.2011 «Про затвердження акту від 13.04.2011 № 20 комісії з вирішення земельно-майнових питань і визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам» (а.с. 44) затверджено Акт № 20 від 13.04.2011 комісії з вирішення земельно-майнових питань і визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, яким погоджено оціночну вартість майна військового містечка №268, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Медова, яке підлягає знесенню в зв'язку з будівництвом під'їзної автомобільної дороги від Червонозоряного проспекту до міжнародного аеропорту «Київ», в розмірі 1 810 289,00 грн. (склад ПММ за ГП-2 площею 122,00 кв.м., вартове приміщення за ГП-1 площею 88,00 кв.м., металеве сховище за ГП-17 площею 330,00 кв.м., склад за ГП-18 площею 95,00 кв.м. та зварювальна майстерня за ГП-19 площею 48,00 кв.м.).

01.05.2011 позивач та Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оброни України уклали договір щодо грошової компенсації вартості будівель у ринковій вартості об'єктів військового містечка № 268 Київському КЕ, що підлягають знесенню в зв'язку з будівництвом під'їзної автомобільної дороги від Червонозоряного проспекту поблизу примикання вул. Кіровоградської) до міжнародного аеропорту «Київ» (Жуляни) у Солом'янському районі м.Києва (а.с. 46-48), в п. 1.1 якого погоджено, що позивач прийняв на себе зобов'язання щодо компенсації Київському КЕУ оціночної вартості майна-будівель військового містечка №268, а саме: склад ПММ за ГП - 2, вартове приміщення за ГП - 1, металеве сховище за ГП - 17, склад за ГП - 18 та зварювальна майстерня за ГП - 19 військового містечка № 268 в зв'язку зі знесенням з території будівництва під'їзної автомобільної дороги від Червонозоряного проспекту до міжнародного аеропорту «Київ» шляхом сплати грошової компенсації, передбаченої пунктом 2.1 цього договору, а Київське КЕУ зобов'язалось прийняти компенсацію, списати та передати будівлі для їх подальшого розбирання.

Пунктом 2.1 вказаного договору встановлено, що розмір грошової компенсації становить 1 810 289,00 грн.

16.09.2011 позивачем сплачено на користь Київського КЕУ 1 810 289,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 26 від 16.09.2011 (а.с. 50).

16.11.2011 Київське КЕУ передало, а позивач прийняв під розбирання (знищення) будівлі №№ 1, 2, 17, 18, 19 військового містечка № 268, що підтверджується Актом від 16.11.2011 (а.с. 51).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що під час будівництва під'їзної автомобільної дороги від Червонозоряного проспекту (поблизу примикання вул. Кіровоградської) до міжнародного аеропорту «Київ» (Жуляни) у Солом'янському районі ним, з перелічених будівель №№ 1, 2, 17, 18, 19 військового містечка № 268, переданих під розбирання (знищення), було розібрано та знесені будівлі №№ 1, 2, 18, 19, а будівля № 17 - металеве сховище за ГП-17 площею 330,00 кв.м. не заважала виконанню будівельних робіт та не була знесена разом з іншими будівлями, а з часом позивачу стало відомо, що вказана будівля на даний час перебуває у володінні відповідача.

З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просив витребувати у відповідача нежитловий будинок загальною площею 330 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Медова, 1г, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 389 та визнати за позивачем право власності на вказане майно.

Суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

За змістом положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК України).

Стаття 388 ЦК України встановлює, що:

- якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ч. 1);

- майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (ч. 2);

- якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (3).

Колегія суддів вважає вірними наступні висновки суду першої інстанції про те, що:

- з системного аналізу вказаних приписів вбачається, що власник майна, який фактично позбавлений можливості володіти й користуватися вказаним майном в результаті його незаконного вибуття з володіння, за наявності певних умов має право витребувати таке майно із чужого володіння шляхом звернення до суду з віндикаційним позовом;

- позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). При цьому, позивач має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, посилаючись на ті чи інші докази;

- відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому, незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися;

- отже, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння, а підставою такого позову - обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, зокрема, це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в незаконному володінні у відповідача на час звернення до суду.

Тобто, при зверненні до суду з віндикаційним позовом позивач має належними та допустимими доказами довести, що саме він є власником спірного майна.

Статтею 20 ГК України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 392 ЦК України встановлено право власника майна пред'явити позов про визнання його права власності у випадках, якщо, по-перше, його право оспорюється, по-друге, його право не визнається, по-третє, у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Отже, звернутися з позовом про визнання права власності може саме власник майна, при чому відповідно до приписів ст. 74 ГПК України саме на таку особу покладений обов'язок довести належними та допустимими доказами факт перебування в його власності спірного майна.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що спірне нерухоме майно (нежитловий будинок) вибуло з його законного володіння.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, договір щодо грошової компенсації вартості будівель в ринковій вартості об'єктів військового містечка № 268 Київському КЕ, що підлягають знесенню в зв'язку з будівництвом під'їзної автомобільної дороги від Червонозоряного проспекту поблизу примикання вул. Кіровоградської) до міжнародного аеропорту «Київ» (Жуляни) у Солом'янському районі м.Києва від 01.05.2011, укладений між позивачем та Київським квартирно-експлуатаційним управлінням Міністерства оброни України, на який посилається позивач як на підтвердження своїх вимог, не містить положень щодо переходу до позивача прав власності на будівлі №№ 1, 2, 17, 18, 19 військового містечка № 268, адже вказане майно мало бути розібрано (знищено).

На містять посилань на перехід до позивача права власності на будівлі №№ 1, 2, 17, 18, 19 військового містечка № 268 й всі наявні в матеріалах справи розпорядження Київської міської державної адміністрації та рішення Київської міської ради з яких слідує, що позивачу в постійне користування було передано лише земельну ділянку площею 13,92 га для здійснення будівництва.

До того ж, сам позивач у листі № 31-1744 від 24.07.2018 (а.с. 87) зазначив про те, що він не є власником нежитлового будинку загальною площею 330 м2, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Медова 1-Г (будівля за генеральним планом №17 металеве сховище військового містечка №268), та зазначений будинок на балансі позивача не перебуває.

Крім того, слід зазначити про те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено незаконність договорів від 31.01.2017, за якими відповідач набув права власності на спірне майно, на що послався позивач в позовній заяві, адже, яке встановлено судом першої інстанції, ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16.11.2017 у справі №761/40992/17, якою розглянуто та частково задоволено клопотання прокурора Київської міської прокуратури № 10 про арешт майна (а.с. 52-55) та на яку позивач послався як на доказ незаконності вказаних договорів, не входить до переліку судових рішень, визначених ч. 6 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені у яких не підлягають доказуванню, а відтак, встановлені такою ухвалою обставини потребують доказування.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Оскільки відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення у особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Визнання у судовому порядку права власності на річ за загальним правилом ст. 392 Цивільного кодексу України є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою для його виникнення.

Закон зобов'язує позивача при зверненні до господарського суду довести наявність свого права і факт його порушення або оспорення з боку зобов'язаної особи - відповідача, а позов про визнання права власності пред'являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду.

За приписами ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Позивачем не доведено те, що саме він є власником нежитлового будинку загальною площею 330 м2, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Медова 1-Г (будівля за генеральним планом №17 металеве сховище військового містечка №268), як не доведено належними засобами доказування й факти порушення відповідачем права власності позивача на спірне нерухоме майно та незаконності набуття відповідачем права власності на таке майно, а відтак, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на вказане майно та про витребування вказаного майна у відповідача задоволенню не підлягають.

З огляду на викладені вище обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2018 у справі № 910/8880/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам, матеріалам справи і залишається без змін, оскільки підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України всі судові витрати по справі покладаються на позивача.

Керуючись ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2018 у справі № 910/8880/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2018 у справі № 910/8880/18 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/8880/18.

Повний текст постанови складено: 17.01.2019

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець