АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1422/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Лавриненко Л.В., Філінюка І.Г.

при секретарі судового засідання: Герасименко Ю.С.

за участю представників учасників справи:

від ДП «Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) - адвокат ОСОБА_1 за ордером.

від Одеської митниці ДФС ОСОБА_2 за довіреністю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту)

на рішення Господарського суду Одеської області від 04.10.2018

по справі №916/1422/18

за позовом Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту)

до Одеської митниці ДФС

про зобовязання укласти договір

ВСТАНОВИВ

У липні 2018 Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту) звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Одеської митниці ДФС про зобовязання укласти договір на відшкодування витрат за спожиту електроенергію в наведеній позивачем редакції.

В обґрунтування позову Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» посилається на те, що між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Одеською Митницею ДФС було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-160 від 03.12.2008 р., відповідно до умов якого за актом приймання-передачі, що є додатком до договору, у строкове платне користування до орендаря перейшли, зокрема, нежитлові приміщення будинку морського вокзалу (інв. № 073000), загальною площею 1438,30 кв.м, розміщені за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6. За умовами договору оренди державного нерухомого майна від 03.12.2008 р. № ДФ-160 балансоутримувачем орендованого відповідачем майна (інв. № 073000) було визначено Державне підприємство „Одеський морський торговельний порт.

Відповідно до Закону України „Про морські порти України, що набрав чинності 13.06.2013 р., розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 р. №133-р та наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 р. № 163 державні підприємства морського транспорту були реорганізовані шляхом виділу стратегічних обєктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та зобовязань щодо них відповідно до розподільчих балансів. Відтак, Державне підприємство „Адміністрація морських портів України було утворено на виконання вищезазначених нормативно-правових актів внаслідок виділу та стало правонаступником державних підприємств морського транспорту у частині майна, прав та обовязків відповідно до розподільчих балансів. Так, у результаті реорганізації Державного підприємства „Одеський морський торговельний порт стратегічні обєкти портової інфраструктури, частина іншого майна, прав та обовязків щодо них були передані до Державного підприємства „Адміністрація морських портів України відповідно до розподільчого балансу, підписаного між зазначеними юридичними особами станом на 13.06.2013 р., відповідно до якого та акта приймання-передачі майна, майнових прав та зобовязань до Державного підприємства „Адміністрація морських портів України як правонаступника були передані від ДП „ОМТП певні основні засоби, в тому числі нежитлові приміщення будинку морського вокзалу (інв. № 073000), які знаходяться в користуванні відповідача відповідно до договору оренди № ДФ-160 від 03.12.2008 р., а також відповідно до зазначеного акта приймання-передачі до Адміністрації як правонаступника ДП „ОМТП були передані всі права та зобовязання за договором оренди рухомого майна № ДФ-160 від 03.12.2008.

Наказом № 17 від 13.06.2013 р. Адміністрація наділила Одеську філію Державного підприємства „Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) відповідним майном, правами та зобовязаннями, що перешли до неї від ДП „ОМТП (в тому числі щодо нежитлового приміщення пасажирського комплексу морського вокзалу з інв. № 073000 та договору оренди державного нерухомого майна № ДФ-160 від 03.12.2008 р.), яке було передано адміністрації Одеського морського порту за актом приймання-передачі майна, майнових прав та зобовязань № 19 від 13.06.2013 р., для здійснення відповідних повноважень (діяльності) від імені та в інтересах Адміністрації, отже адміністрація Одеського морського порту є уповноваженим відособленим підрозділом, що представляє юридичну особу - Державне підприємство „Адміністрація морських портів України. Відтак, позивач стверджує, що, починаючи з 13.06.2013 р. Адміністрація є правонаступником ДП „ОМТП за договором оренди нерухомого майна № ДФ-160 від 03.12.2008 р. з відповідними правами і зобовязаннями та виступає Балансоутримувачем орендованого майна за договором.

Позивачем в позові зазначається, що на виконання п. 5.9 договору, балансоутримувач звернувся до орендаря супровідним листами від 13.09.2017 р. за вих. № 33А/1962 та від 16.03.2018 р. за вих. № 19-33А/492 з пропозицією підписати у строк, встановлений чинним законодавством України, два екземпляри договору на відшкодування експлуатаційних витрат за спожиту електроенергію на підставі дії договору оренди нерухомого майна № ДФ - 160 від 03.12.2008 р., після чого підписані договори повернути на адресу балансоутримувача, однак вищевказані листи позивача залишилися без належної відповіді, а два примірника договору на відшкодування експлуатаційних витрат за спожиту електроенергію - непідписаними.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ДП «Адміністрація морських портів України» в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» також посилається на приписи ст.ст. 11, 53, 638, 649, ЦК України, ст. ст. 20, 173, 174, 179, 181, 187 ГК України, що обовязок орендаря з укладання договорів по утриманню орендованого майна, зокрема, про відшкодування витрат балансоутримувача за спожиту електричну енергію прямо передбачений умовами договору (п. 5.9 договору) та безумовно виступає правовою підставою для здійснення такого правочину, тому в разі відмови орендаря від укладення договору балансоутримувач має право на судовий захист в обраний ним спосіб.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.10.2018р. у задоволенні позовних вимог Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) до Одеської митниці ДФС про зобовязання укласти договір відмовлено.

В мотивах оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача по наявність у відповідача обовязку щодо укладення договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, що випливає зі змісту п. 5.9 договору оренди № ДФ-160 від 03.12.2008. Так, з моменту прийняття відповідачем у користування (оренду) обумовленого договором оренди № ДФ-160 від 03.12.2008 р. (зі змінами) майна, відповідач повинен був відповідно до положень п. 5.9 договору протягом 15 робочих днів після підписання договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю. В свою чергу ухилення відповідача від виконання прийнятих на себе зобовязань за вказаним договором оренди, на думку суду першої інстанції, є порушенням вимог чинного законодавства та умов цього договору, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України.

Разом з цим, посилаючись на приписи ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України та заяву відповідача про застосування строків позовної давності суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог, оскільки спірні правовідносини між сторонами спору виникли на підставі договору № ДФ-160 від 03.12.2008 р. оренди нерухомого майна, що належить до державної власності. Відповідно до п. 5.9. договору орендар зобовязався здійснювати витрати, повязані з утриманням орендованого майна, а також протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю. Враховуючи те, що договір оренди був укладений 03.12.2008 р., відповідно граничний строк укладення відповідачем договору відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг сплинув 24.12.2008 р. (з урахуванням вихідних днів). В свою чергу порушення прав балансоутримувача виникло з 25.12.2008 р. Таким чином, строк на звернення балансоутримувача до суду за захистом своїх прав розпочався 25.12.2008 року та сплив 25.12.2011 року. Враховуючи те, що балансоутримувач звернувся із заявленим позовом до суду лише у липні 2018 року, на думку суду першої інстанції, позивачем подано позов з пропущенням строку позовної давності для заявлення вказаних вимог до відповідача.

Враховуючи наведене та з огляду на сплив позовної давності для звернення позивача до суду із заявленим позовом, а також пропуск строку позовної давності без поважних причин, суд першої інстанції визнав, що позовні вимоги ДП Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) про зобовязання відповідача укласти договір на відшкодування витрат за спожиту електроенергію в наведеній позивачем редакції задоволенню не підлягають.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення Господарського суду Одеської області від 04.10.2018р. по справі №916/1422/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно було застосовано строк позовної давності, оскільки судом не було враховане те, що саме на захист законного інтересу покликані вимоги позивача про укладення договору про відшкодування експлуатаційних витрат, від укладення якого відповідач тривалий час ухиляється, чим зумовлює виникнення у позивача, який є державним підприємством, надмірного тягаря по утриманню майна, яким він фактично не користується.

Також, апелянтом в апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції не було враховане те, що п.5.3. Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000р. №1774 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 21.12.2000р. №931/5152, передбачено обовязок орендаря здійснювати витрати, повязані з утриманням орендованого майна.

Таким чином, апелянт зазначає, що обовязок орендаря укласти договір про відшкодування витрат балансоутримувача шляхом компенсації витрат за спожиту електричну енергію прямо передбачений не тільки умовами договору оренди, а й звичаями ділового обороту, у звязку з чим підлягає обовязковому (безумовному) виконанню.

Отже, апелянт зазначає, що у даному випадку, саме договір оренди від 03.12.2008р. №ДФ-160 виступає правовідношенням, на підставі якого сторони зобовязані укласти договір відшкодування витрат зі сплати послуг за спожиту електроенергію.

Апелянтом в апеляційній скарзі звертається увага на те, що судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного судового рішення не було враховане те, що надання комунальних послуг здійснюється на протязі дії договору оренди та по сьогоднішній день включно.

Також, апелянтом зазначається, що судом першої інстанції було визнано, що існують правовідносини між сторонам щодо споживання послуг та відповідно необхідності їх відшкодування, а отже на думку апелянта названі порушення мають тривалий характер, то постійно відсувається початковий момент перебігу позовної давності з кожним новим порушенням права окремо.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.11.2018р. відкрито апеляційне провадження у справі №916/1422/18 за апеляційною скаргою Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) на рішення Господарського суду Одеської області від 04.10.2018р. та встановлено Одеській митниці ДФС строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2018р. справу №916/1422/18 було призначено до розгляду на 16.01.2019р. о 11:00 год.

05.12.2018р. на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Одеської митниці ДФС, в якому посилаючись на те, що судом першої інстанції рішення було прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а отже просить залишити апеляційну скаргу ДП Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 04.10.2018р. по справі №916/1422/18 без змін.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу Одеська митниця ДФС посилається на те, що рішення суду було прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а отже відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Також, Одеською митницею ДФС зазначається, що апелянтом не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності, про що і свідчать матеріали справи.

У судовому засіданні, яке відбулося 16.01.2019р. представник ДП «Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) - адвокат ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати з задоволенням позовних вимог.

Представник Одеської митниці ДФС ОСОБА_2 підтримав поданий відзив на апеляційну скаргу та просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з підстав, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників учасників справи, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Херсонської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ДП «Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.12.2008 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Південною митницею (орендар) було укладено договір оренди № ДФ-160 нерухомого майна, що належить до державної власності (а.с. 41-45).

За умовами вищезазначеного договору, відповідно до п. 1.1 орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, зокрема, нежитлові приміщення, загальною площею 1239,4 кв.м, територіально розташовані в будинку морського вокзалу (інв. №073000), що перебуває на балансі Державного підприємства „Одеський морський торговельний порт, за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що майно передається в оренду з метою: для службового використання.

Пунктом 2.1 договору встановлено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

За умовами п. 5.9 договору орендар зобовязується здійснювати витрати, повязані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Відповідно до п. 10.1 договору останній укладено строком на 2 роки 11 місяців.

Згідно п. 10.2. договору зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх надходження до розгляду іншою стороною, можуть укладатися у вигляді договору про внесення змін, або у вигляді листів.

Положеннями пункту 10.4 договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця та у разі належного виконання орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством за умови відсутності заперечень органу уповноваженому управляти обєктом оренди, наданих орендодавцю у встановлений законодавством термін.

На виконання умов вищевказаного договору, 03.12.2008 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Південною митницею (орендар) підписано акт приймання-передачі державного нерухомого майна, що перебуває на балансі Державного підприємства Одеський морський торговельний порт до договору оренди від 03.12.2008 р., укладеного з Південною митницею (а.с.46).

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до Закону України Про морські порти України, що набрав чинності 13.06.2013 р., розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 р. №133-р та наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 р. № 163 державні підприємства морського транспорту були реорганізовані шляхом виділу стратегічних обєктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та зобовязань щодо них, відповідно до розподільчих балансів.

Отже, Державне підприємство Адміністрація морських портів України, яке є позивачем, було утворено на виконання вищезазначених нормативно-правових актів внаслідок виділу та стало правонаступником державних підприємств морського транспорту у частині майна, прав та обовязків відповідно до розподільчих балансів. У результаті реорганізації Державного підприємства Одеський морський торговельний порт стратегічні обєкти портової інфраструктури, частина іншого майна, прав та обовязків щодо них були передані до Державного підприємства Адміністрація морських портів України відповідно до розподільчого балансу, підписаного між зазначеними юридичними особами станом на 13.06.2013.

Відповідно до зазначеного розподільчого балансу та акта приймання-передачі майна, майнових прав та зобовязань до позивача - Державного підприємства Адміністрація морських портів України (балансоутримувач) як правонаступника були передані від ДП ОМТП певні основні засоби, в тому числі нежитлові приміщення будинку морського вокзалу (інв. № 073000), які знаходяться у користуванні відповідача відповідно до договору оренди № ДФ-160 від 03.12.2008 р. Також відповідно до зазначеного акта приймання-передачі до позивача як правонаступника ДП ОМТП були передані всі права та зобовязання за договором оренди рухомого майна № ДФ-160 від 03.12.2008 р., укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та відповідачем.

У відповідності до наказу ДП Адміністрація морських портів України № 17 від 13.06.2013 р. Одеську філію ДП Адміністрація морських портів України наділено відповідним майном, правами та зобовязаннями, що перешли до неї від ДП ОМТП, яке було передано адміністрації Одеського морського порту за актом приймання-передачі майна, майнових прав та зобовязань № 19 від 13.06.2013 р., для здійснення відповідних повноважень (діяльності) від імені та в інтересах Адміністрації. Відтак, починаючи з 13.06.2013 р., Адміністрація є правонаступником ДП ОМТП за договором оренди нерухомого майна № ДФ-160 від 03.12.2008 р. з відповідними правами, зобовязаннями та відповідно виступає балансоутримувачем орендованого майна за договором.

Як свідчать матеріали справи, вподальшому 27.09.2016 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Одеською митницею ДФС, що є правонаступником Південної митниці (орендар), було укладено договір про внесення зміни до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 03.12.2008 р. (обліковий номер договору № 3), згідно якого сторонами були внесені відповідні зміни стосовно нерухомого майна, яке є предметом договору оренди в п. 1.1. договору, а також щодо реквізитів сторін і балансоутримувача. Зокрема, згідно п. 1.1.2 п. 1.1. договору оренди (в новій редакції) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме нерухоме майно, яке знаходиться на балансі Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту), (Балансоутримувач 2): нежитлові приміщення, загальною площею 1438,30 кв.м., територіально розташованих в будинку морського вокзалу (інв. №073000), за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6. В п. 5, 7 договору про внесення зміни сторони погодили, що ці зміни набирають чинності з дня їх підписання сторонами та скріплення печатками. Сторони домовилися, що даний договір про внесення змін до договору оренди від 03.12.2008 р. регламентує взаємовідносини між сторонами, що виникли між ними з 13.06.2013 р. у відповідності до положень ст. 631 ЦК України. На відношення сторін, що не врегульовані цими змінами, розповсюджуються умови договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 03.12.2008 р. (а.с.47-48).

Проаналізувавши вищевказаний договір, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що укладений між орендодавцем та відповідачем договір оренди № ДФ-160 від 03.12.2008 р. з наступними змінами, внесеними договором про внесення зміни до нього, є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання його сторонами з моменту його укладання і до його припинення.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 202 ЦК України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу положень частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 ЦК України).

Статтею 2 Закону України „Про оренду державного та комунального майна визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Згідно ч. 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Також, матеріали справи свідчать про те, що 13.09.2017 р. головним інженером Адміністрації Одеського морського порту було направлено начальнику Одеської митниці ДФС лист (вих. № 33А/1962) з проектами договорів згідно п. 5.9 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-160 від 03.12.2008 р. на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) та відшкодування експлуатаційних витрат за спожиту електричну енергію з проханням підписати вказані проекти і повернути для подальшого узгодження з боку Одеської філії ДП „АМПУ (а.с.50-56).

16.03.2018 р. Адміністрацією Одеського морського порту повторно направлено відповідачу лист за вих. №19-33А/492 із зазначенням, що 13.09.2017 р. на адресу відповідача вже направлявся рекомендаційний лист щодо укладення договорів про відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги, але з огляду на відсутність відповіді на вказаний лист позивач просив повторно погодити зазначені договори.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно приписів ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, з моменту прийняття відповідачем у користування (оренду) обумовленого договором оренди № ДФ-160 від 03.12.2008 р. (зі змінами) майна, відповідач повинен був відповідно до положень п. 5.9 договору протягом 15 робочих днів після підписання договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

В свою чергу ухилення відповідача від виконання прийнятих на себе зобовязань за вказаним договором оренди є порушенням вимог чинного законодавства та умов цього договору, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України.

Між тим, колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності у відзиві на позовну заяву від 08.08.2018 та у запереченнях від 03.09.2018.

Відповідно до ст.ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч. 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України).

Норма ч.1 ст.261 ЦК України покладає тягар обізнаності особи про стан своїх прав та обовязків, яка звертається до суду або в інтересах якої інша особа звертається до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 у справі №6-152цс14, а саме за змістом норми частини першої статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16).

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

Позовна давність - це законний барєр на шляху до реалізації права на справедливий суд. Позовна давність ставить право на звернення до суду в залежність від фактору часу, тобто, інакше кажучи, обумовлює це право певною обставиною - обставиною часу. Таким чином, позовна давність по суті становить собою обмеження права на суд, а точніше - обмеження права на доступ до суду. Однак обмеження, встановлюване позовною давністю, як таке не є в усіх випадках порушенням фундаментальних прав людини, проголошених у Конвенції. Як зауважив ЄСПЛ у справі Фінікарідов проти Кіпру «існування позовної давності perse не є несумісним із Конвенцією». Право на доступ до суду (що є одним із елементів права на справедливий суд) не є абсолютним: воно допускає певні обмеження і, зокрема, часові ліміти, встановлювані інститутом позовної давності. Однак будь-які обмеження цього права мусять бути виправданими, інакше вони є несумісними із Конвенцією і становлять порушення основоположних прав людини. Згідно із прецедентною практикою ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути до держані такі умови: 1) обмеження не повинно перешкоджати доступу [до суду] у такий спосіб чи такою мірою, що б зводили нанівець саму сутність цього права; 2) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 3) має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою.

Положеннями ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України унормовано, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Так у відповідності до п. 5.9. укладеного між сторонами договору №ДФ-160 від 03.12.2008 р. оренди нерухомого майна, що належить до державної власності орендар зобовязався здійснювати витрати, повязані з утриманням орендованого майна, а також протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю. Враховуючи те, що договір оренди був укладений 03.12.2008, відповідно граничний строк укладення відповідачем договору відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг сплинув 24.12.2008 (з урахуванням вихідних днів). В свою чергу порушення прав балансоутримувача виникло з 25.12.2008. Таким чином, строк на звернення балансоутримувача до суду за захистом своїх прав розпочався 25.12.2008 року та сплив 25.12.2011 року. Враховуючи те, що балансоутримувач звернувся із заявленим позовом до суду лише у липні 2018 року, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем подано позов з пропущенням строку позовної давності для заявлення вказаних вимог до відповідача.

До того ж, суд апеляційної інстанції зазначає, що правовідносини між сторонами мають ознаки усталених, оскільки розпочалися у 2008 року та тривають до теперішнього часу, разом з цим до 2017 року позивач не звертався до відповідача з жодними зауваженнями щодо неналежного виконання умов укладеного між сторонами договору оренди, зокрема, й щодо обовязку відповідача укласти договір на відшкодування витрат за спожиту електроенергію.

Доводи апелянта про те, що перебіг позовної давності за спірним договором розпочався з дати відмови відповідача від пропозиції щодо укладання договору, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими та такими, що не узгоджуються із приписами ч. 5 ст. 261 ЦК України.

До того ж слід зазначити, що за ст. 262 Цивільного кодексу України передбачає, що заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Тобто, укладення 27.09.2016 р. між орендодавцем та відповідачем договору про внесення змін до договору оренди від 03.12.2008 р. нерухомого майна, що належить державної власності, згідно яких ДП Адміністрація морських портів України як правонаступник ДП „Одеський морський торговельний порт стало балансоутримувачем нежитлових приміщень, що перебували в оренді відповідача, не вплинуло на порядок обчислення позовної давності щодо вимог, які випливають з договору оренди нежитлові приміщення будинку морського вокзалу (інв. № 073000), загальною площею 1438,30 кв.м, розміщені за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6.

Так, суд апеляційної інстанції зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Виходячи з загальних засад цивільного (господарського) законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності можуть бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

Поважною причиною визнання пропуску строку позовної давності може вважатися причина існування якої зумовлено факторами об'єктивного характеру, які не залежать від волі заявника, тобто ні за яких обставин не можуть бути ним змінені чи усунуті, а таких причин у даному випадку суд не вбачає.

Поряд з цим суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності, натомість позивач заперечує проти пропущення цього строку.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на сплив позовної давності для звернення позивача до суду із заявленим позовом, а також пропуск строку позовної давності без поважних причин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що позовні вимоги ДП Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) про зобовязання відповідача укласти договір на відшкодування витрат за спожиту електроенергію в наведеній позивачем редакції задоволенню не підлягають.

Отже, судова колегія не вбачає будь-яких передбачених ст. ст. 277-279 ГПК України правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене судова колегія вважає, що рішення Господарського суду Одеської області від 04.10.2018 р. у справі №916/1422/18 є законним, обґрунтованим та таким, що прийнято з додержання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 04.10.2018 р. у справі №916/1422/18 залишити без змін.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду.

Повний текст постанови складено та підписано 21.01.2019.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Філінюк І.Г.