ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

"16" січня 2019 р. Справа № 9/189/2011/5003

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Олексюк Г.Є.

судді Петухов М.Г.

судді Розізнана І.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

за апеляційною скаргою особи, яка не приймала участі у справі - Федерації професійних спілок України на рішення Господарського суду Вінницької області від 25.01.2012 р. у справі №9/189/2011/5003 (суддя Балтак О.О.)

за позовом заступника прокурора Вінницької області (м. Вінниця) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (м. Київ)

до відповідачів: 1) Немирівської міської ради Вінницької області (м. Вінниця); 2) приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (м. Київ)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2: фізична особа-підприємець Качур Ірина Анатоліївна (м. Немирів)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: дочірнє підприємство "Клінічний санаторій "Авангард" закритого акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця" (м. Немирів)

про визнання недійсними рішень, скасування свідоцтв про право власності та визнання права власності

за участю представників сторін:

скаржника - Чугаєнко О.М., Бондаренко С.А.;

прокурор - Марщівська О.П.;

позивача - Паск В.В.;

відповідача - 1 - не з'явився;

відповідача- 2 - Форосенко Є.В.;

третіх осіб - не з'явилися;

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Немирівської міської ради Вінницької області та приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", в якому просив суд поновити строк позовної давності, визнати недійсними рішення №117 від 20.07.1999р., №126 від 21.07.2009р. та №175 від 19.10.2010р., скасувати свідоцтва про право власності від 28.07.1999р., від 21.08.2009р. та від 02.11.2010р. на майновий комплекс клінічного санаторію "Авангард" та визнати право власності на нього за державою.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 25.01.2012р. у справі №9/189/2011/5003 (суддя Балтак О.О.), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.08.2012р. (колегія суддів у складі головуючого судді Демидюк О.О., суддів Савченко Г.І., Крейбух О.Г.) та постановою Вищого господарського суду України 17.12.2013р. (колегія суддів у складі головуючого судді Запорощенка М.Д., суддів Акулової Н.В., Владимиренко С.В.) позовні вимоги задоволено частково та визнано недійсними рішення виконавчого комітету Немирівської міської ради №117 від 20.07.1999р., №126 від 21.07.2009р. та №175 від 19.10.2010р., визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на майновий комплекс Клінічний санаторій "Авангард". В решті вимог провадження у справі припинено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Федерація професійних спілок України в порядку ч. 1 ст. 254 ГПК України звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

В судовому засіданні 16.01.2019 р. представники скаржника та відповідача-2 просять суд залучити скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2.

Прокурор та представник позивача заперечили щодо залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, зазначає наступне.

15.12.2017р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким, зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Так, ч. 1 ст. 254 ГПК України передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов'язків.

При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв'язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов'язок, причому такий зв'язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Разом з тим судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або якщо суд вирішив питання про обов'язки цієї особи чи про її інтереси у відповідних правовідносинах.

Отже, після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з'ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов'язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з'ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов'язки скаржника, та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання про залучення такої особи у якості третьої особи та про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов'язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Згідно п. 4 ст. 50 ГПК України про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов'язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Обґрунтовуючи порушення права, інтересів та (або) обов'язків оскаржуваним рішенням, скаржник посилається на те, що п. 1.2. статуту ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" товариство зареєстроване рішенням виконкому Ленінської райради м. Київ №1971 від 23.12.1991р. та створене на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, вкладом Федерації професійних спілок України є основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів підприємств та організацій профспілок загальною вартістю 751 234 350 грн., що становить 92% розміру статутного фонду.

Разом з тим, за наслідком виконання рішення суду ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" було позбавлено права власності на майно, залишкова вартість якого, станом на 30.01.2012р. становила 9607652,49 грн., що в свою чергу впливає на розмір відрахувань на користь ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" та відповідно зменшення розміру дивідендів на користь Федерації професійних спілок України.

Відтак, з огляду на викладене, на думку скаржника, оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про його права та інтереси, у зв'язку з чим у нього, відповідно до ч. 1 ст. 254 ГПК України, є право апеляційного оскарження.

Надаючи оцінку доводам скаржника в підтвердження обставин порушення судовим рішенням його прав та інтересів, суд апеляційної інстанції зазначає, що 17.04.1936р. уряд Союзу Радянських Соціалістичних Республік передав управління мережею оздоровчих закладів для робітників СРСР Всесоюзній центральній раді профспілок (ВЦРПС) - центральному органу офіційних державних профспілок СРСР.

Постановою від 17.04.1956р. Рада Міністрів Української Радянської Соціалістичної Республіки (Українська PCP) зобов'язала Міністерство охорони здоров'я Української PCP прийняти від профспілок та інших міністерств та державних агентств різноманітні активи.

Постановою від 23.04.1960р. "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР", Рада Міністрів зобов'язала вищезгадане міністерство безоплатно передати у відання Українській республіканській раді профспілок (українській організації, що функціонувала відповідно до статуту профспілок Радянського Союзу під загальною юрисдикцією ВЦРПС, далі - "Укрпрофрада"), усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати.

06.10.1990р. XV з'їзд профспілок Української PCP прийняв рішення про своє трансформування у Перший установчий з'їзд незалежних профспілок України. Цей з'їзд заснував Федерацію незалежних профспілок України (яка згодом стала ФПУ) і оголосив її незалежність від держави та комерційних структур Української PCP та Радянського Союзу. Він також оголосив про відмову працювати згідно статуту профспілок Радянського Союзу. ФПУ була проголошена правонаступницею Укрпрофради.

18.11.1990р. Рада Загальної конференції (конфедерації) профспілок Радянського Союзу затвердила угоду від 18.11.1990р. між Загальною конференцією (конфедерацією) профспілок Радянського Союзу та ФПУ, згідно з якою різноманітні активи (в тому числі санаторії) були закріплені за ФПУ.

Постановою від 29.11.1990р. "Про захист суверенних прав власності Української PCP", Верховна Рада Української PCP постановила, що до введення в дію закону про роздержавлення майна, встановлюється мораторій на будь-які зміни форм власності і власників державного майна.

10.09.1991р. було прийнято Закон "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України". Майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, визнано державною власністю України. Всі контракти, укладені в порушення мораторію 1990 р., були визнані недійсними.

22.11.1991р. ФПУ прийняла рішення про створення акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниці" (нині - приватне акціонерне товариство). Відповідно до цього рішення, ФПУ передала "Укрпрофоздоровниці" - активи (в тому числі санаторії). 04.12.1991р. ФПУ та Фонд соціального страхування України ратифікували установчий договір та статут "Укрпрофоздоровниці".

23.12.1991р. місцеві органи влади зареєстрували акціонерне товариство "Укрпрофоздоровниця".

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської ради профспілок стала Рада Федерації професійних спілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Згідно п. 1.2. статуту ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" товариство зареєстроване рішенням виконкому Ленінської райради м. Київ №1971 від 23.12.1991р. та створене на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності.

При цьому, вкладом Федерації професійних спілок України є основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів підприємств та організацій профспілок загальною вартістю 751 234 350 грн., що становить 92% розміру статутного фонду.

Окрім того, суд апеляційної інстанції, беручи до уваги предмет та підстави даного позову, зазначає, що в даній справі прокуратура ставить під сумнів право власності саме Федерації професійних спілок України на спірне майно, і як наслідок його право на реалізацію правомочностей власника даного майна. Тобто, фактично існує спір між державою в особі позивача та Федерацією професійних спілок України щодо майнового права на спірне майно, і обов`язок доказування підстав набуття прав на спірне майно лежить саме на скаржнику, а не на товаристві, яке в подальшому набуло право на це майно шляхом передачі до статутного капіталу.

Отже, враховуючи те, що відповідач-2 створений за рахунок майна скаржника та в даному випадку існує спір стосовно майнового права на спірне майно, і обов`язок доказування підстав набуття прав на спірне майно лежить саме на скаржнику, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про права, інтереси та (або) обов`язки Федерації професійних спілок України, а рішення суду впливає на її права та обов'язки, тому наявні підстави для залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2.

Керуючись статтями 50, 234, 235 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 - Федерацію професійних спілок України.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили у відповідності до ст. 235 ГПК України та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Розізнана І.В.