СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" січня 2019 р. Справа № 905/2359/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Барбашова С.В., суддя Медуниця О.Є.

секретар судового засідання Євтушенко Є.В.

за участю представників:

стягувача - не з'явився;

боржника - не з'явився;

скаржника - не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білан Світлани Володимирівни, м. Київ вх. № 327Д/З на ухвалу господарського суду Донецької області від 13.06.2018 р. у справі № 905/2359/15, постановлену за результатами розгляду скарги Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ, Донецька область на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білан Світлани Володимирівни під час виконання судового рішення у справі № 905/2359/15 (суддя - Лейба М.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім СПЗ-ГРУП», м. Київ

до Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ, Донецька область

про стягнення пені у розмірі 28 000,95 грн., 3 % річних у розмірі 3 071,09 грн., інфляційних нарахувань у розмірі 58 579,97 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Донецької області від 18.11.2015 р. у справі № 905/2359/15 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім СПЗ-ГРУП» (далі - ТОВ «Торговий Дім СПЗ-ГРУП», стягувач) до Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» (далі - ПАТ «Енергомашспецсталь», боржник) про стягнення пені у розмірі 28 000,95 грн., 3 % річних у розмірі 3 071,09 грн., інфляційних нарахувань у розмірі 58 579,97 грн. задоволено, з боржника на користь стягувача стягнуто пеню у розмірі 28 000,95 грн., 3 % річних у розмірі 3 071,09 грн., інфляційні нарахування у розмірі 58 579,97 грн., судовий збір у розмірі 1 344,78 грн.

30.11.2015 р. на виконання рішення суду господарським судом Донецької області видано відповідний наказ.

Доказів оскарження рішення господарського суду Донецької області від 18.11.2015 р. у справі № 905/2359/15 в апеляційному чи касаційному порядку матеріали справи не містять.

Постановою старшого державного виконвця Кудрановського Ю.В. ВПВР Департаменту ДВС МЮУ від 07.05.2018 р. ВП № 49882503 наказ господарського суду Донецької області від 30.11.2015 р. у справі № 905/2359/15 повернено стягувачу без виконання на підставі листа стягувача № 18 від 24.04.2018 р. щодо повернення виконавчого документа без подальшого виконання.

25.05.2018 р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Білан С.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56480857 з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області №905/2359/15 від 30.11.2015р.

25.05.2018р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Білан С.В. прийнято постанову ВП №56480521 про об'єднання виконавчих проваджень №56480039, №56480296, №56480521, №56480735, №56480857 у зведене виконавче провадження.

В подальшому, приватним виконавцем оформлено платіжну вимогу на суму 528 939,41грн. щодо примусового стягнення з рахунку ПАТ «Енергомашспецсталь», відкритого в ПАТ «Альфа-Банк» у м.Києві боргу за виконавчими провадженнями №56480039, ВП №56480521, №56480735 а також суми основної винагороди приватного виконавця та витрат на проведення виконавчих дій з виконання зазначених виконавчих проваджень. В матеріалах справи міститься незасвідчена копія реєстру платіжних вимог № 56480039 від 29.05.2018 з відбитками печаток приватного виконавця Білан С.В. та канцелярії ПАТ «Альфа-Банк», в якому є посилання на платіжну вимогу № 56480039 на суму 528 939,41 грн.

На підставі даної платіжної вимоги зі скаржника в примусовому порядку стягнуто грошові кошти в сумі 528 939,41грн., які містилися на рахунку в ПАТ «Альфа-Банк» у м.Києві, що підтверджується платіжним дорученням №56480039 від 29.05.2018р.

30.05.2018р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Білан С.В. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП №56480857, згідно з якою борг, основна винагорода та витрати виконавчого провадження стягнуті та перераховані в повному обсязі.

При цьому, на виконанні Відділу примусового виконання рішень Департаменту держаної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало зведене виконавче провадження ВП №49554205 щодо стягнення грошових коштів з ПАТ «Енергомашспецсталь».

31.05.2018 р. ПАТ «Енергомашспецсталь» звернулося до господарського суду Донецької області зі скаргою в порядку ст. 339 ГПК України, в якій просить:

- визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білан С.В. в частині непередачі наказу господарського суду Донецької області № 905/2359/15 від 30.11.2015 р. до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ для приєднання його до зведеного виконавчого провадження № 49554205;

- визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білан С.В. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 56480857 з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області № 905/2359/15 від 30.11.2015 р.;

- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 56480857, винесену 25.05.2018 р. приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Білан С.В. з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області № 905/2359/15 від 30.11.2015 р.;

- визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білан С.В. щодо списання з рахунку ПАТ «Енергомашспецсталь», відкритого в ПАТ «Альфа-Банк» у м. Києві (МФО 300346), боргу за виконавчим провадженням № 56480857 з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області № 905/2359/15 від 30.11.2015 р., а також основної винагороди приватного виконавця та витрат на проведення виконавчих дій;

- зобов'язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білан С.В. повернути на рахунок ПАТ «Енергомашспецсталь» (р/р 7801, ПАТ «Альфа-Банк» у м. Києві (МФО 300346) незаконно списану суму боргу за виконавчим провадженням № 56480857 з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області № 905/2359/15 від 30.11.2015 р., а також основну винагороду приватного виконавця та витрати на проведення виконавчих дій за зазначеним виконавчим провадженням;

- зобов'язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білан С.В. усунути порушення відповідно до вимог ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом передачі наказу господарського суду Донецької області № 905/2359/15 від 30.11.2015 р. на виконання до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ для приєднання його до зведеного виконавчого провадження № 49554205.

В обґрунтування скарги боржник посилається на порушення приватним виконавцем вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція) та Закону України «Про виконавче провадження», оскільки зазначеним приватним виконавцем не здійснювалось відкриття першого виконавчого провадження про стягнення коштів з ПАТ «Енергомашспецсталь», тому він був зобов'язаний передати відповідний наказ господарського суду на виконання до органу ДВС, який відкрив перше виконавче провадження та здійснює виконання зведеного виконавчого провадження, що має наслідком порушення прав стягувачів у зведеному виконавчому провадженні, яке здійснює ВПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо першочергового задоволення їх вимог, а також прав та законних інтересів боржника.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 13.06.2018 р. дану скаргу ПАТ «Енергомашспецсталь» задоволено частково:

- визнано неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білан С.В. в частині непередачі наказу господарського суду Донецької області № 905/2359/15 від 30.11.2015 р. до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ для приєднання його до зведеного виконавчого провадження № 49554205;

- визнано неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білан С.В. щодо списання з рахунку ПАТ «Енергомашспецсталь», відкритого в ПАТ «Альфа-Банк» у м. Києві (МФО 300346), боргу за виконавчим провадженням № 56480857 з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області № 905/2359/15 від 30.11.2015 р., а також основної винагороди приватного виконавця та витрат на проведення виконавчих дій;

- в іншій частині вимог скарги відмовлено.

Ухвала суду мотивована, зокрема, з тих підстав, що п. 15 Інструкції визначено обов'язок приватного виконавця у випадку відкриття виконавчого провадження, яке є першим відкритим виконавчим провадженням відносно боржника, об'єднати виконавчі провадження у зведене, а також приєднати виконавче провадження до зведеного, тобто до того, яке є першим відкритим. Таким чином, перевага надається тому виконавцеві (незалежно державному чи приватному), яким першим відкрито виконавче провадження.

В оскаржуваній ухвалі суду також зазначено, що згідно із Законом України «Про виконавче провадження» наявність двох або більше зведених виконавчих проваджень щодо одного і того ж боржника є недопустимим, оскільки порушується принцип черговості задоволення вимог стягувачів у разі недостатності стягнутої суми для задоволення їх вимог.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Білан С.В. звернулася до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу суду скасувати в частині задоволення скарги боржника та відмовити у задоволенні скарги ПАТ «Енергомашспецсталь» у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Скаржник стверджує, що порядок об'єднання виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника у зведене виконавче провадження та приєднання виконавчого провадження до зведеного законодавцем врегульовано окремо як для органу державної виконавчої служби, так і для приватного виконавця, натомість обов'язок передавати матеріали виконавчого провадження від приватного виконавця до органу ДВС для приєднання до зведеного виконавчого провадження або об'єднання відкритих приватним виконавцем та державною виконавчою службою у зведене не передбачений.

Приватний виконавець Білан С.В. вважає, що законодавцем визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких виконавче провадження, що перебуває на виконанні у приватного виконавця, передається іншому приватному виконавцю, який здійснює діяльність у виконавчому окрузі за місцем виконання рішення, або до відповідного органу ДВС, в той час як наявність інших підстав передання виконавчого провадження від приватного виконавця до органів ДВС порушило б принцип диспозитивності, визначений приписами ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження».

За доводами апеляційної скарги, на сьогоднішній день жодним нормативно-правовим актом не врегульований порядок передачі виконавчого провадження від приватного виконавця до державного і навпаки.

На думку скаржника, приватний виконавець не зобов'язаний перевіряти наявність відкритих виконавчих проваджень щодо одного боржника державними виконавцями чи іншими приватними виконавцями, оскільки чинним законодавством такого обов'язку не передбачено. Перевірка наявності відкритих виконавчих проваджень щодо одного боржника здійснюється лише серед тих виконавчих проваджень, що вже перебувають на виконанні у конкретного приватного виконавця, з метою їх об'єднання у зведене виконавче провадження, порядок об'єднання і виконання якого визначено ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» та розділом ІІІ Інструкції.

Представники учасників справи у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи всі учасники повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на усій території України.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (далі - Суд) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, п. 27).

Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, п. 84).

Саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі "Comingersoll S. A." проти Португалії", заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV).

Наразі, оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 327 ГПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пункт 6 частини першої статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та пункт 4 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» встановлюють принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов'язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Цей принцип полягає, зокрема, у наданні стягувачу права вибору - пред'явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців (абзац другий частини першої статті 19 цього Закону). Тобто вищевказані положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання, обираючи при цьому між державною виконавчою службою та приватними виконавцями.

Частина перша статті 27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» і частина друга статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» також передбачають право фізичних або юридичних осіб вільно обирати приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначених Законом України «Про виконавче провадження». Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Залежно від вибору стягувача та після пред'явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця у відповідного виконавця виникають передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» права й обов'язки, зокрема обов'язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Застосування правила щодо обов'язкового передання виконавчого провадження від приватного виконавця до державного і навпаки призведе до порушення основоположного принципу диспозитивності, порушення права стягувача на вибір виконавця, передбаченого законом.

Забезпечення рівноцінної конкуренції між державними та приватними виконавцями судових рішень (як однієї із необхідних умов підвищення ефективності виконавчого провадження) запроваджено Стратегією реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015 - 2020 роки, схваленою Указом Президента України від 20 травня 2015 року № 276/2015.

Примусова передача виконавчого провадження від приватного виконавця до органів державної виконавчої служби позбавить стягувача прав та гарантій, установлених законодавством.

Необхідність передання виконавчого провадження іншому виконавцю, який перший відкрив провадження, може створити істотні ускладнення як для стягувача (наприклад, якщо виконавець, який першим відкрив виконавче провадження щодо боржника, знаходиться у віддаленій від стягувача місцевості), так і для приватного виконавця, який буде змушений виконувати виконавчі документи по всій території України, не маючи для цього відповідних можливостей і ресурсів. Це може спричинити суттєве підвищення витрат на виконання, які буде змушений нести стягувач і які можуть бути не покриті за рахунок коштів боржника.

Отже, стягувач вправі вільно обирати орган для здійснення примусового виконання рішення - державну виконавчу службу або приватного виконавця.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Абзацом другим частини першої цієї норми передбачено, що виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

Наразі, підлягає врахуванню правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 05.12.2018 р. у справі № 904/7326/17, згідно з якою стаття 30 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає обов'язок лише державного виконавця передати відкрите виконавче провадження іншому державному виконавцю, який першим відкрив виконавче провадження, для виконання ним у рамках зведеного виконавчого провадження кількох рішень щодо одного боржника. Приватний виконавець не зобов'язаний передавати виконавчий документ чи виконавче провадження для виконання тому державному чи приватному виконавцеві, який перший відкрив виконавче провадження щодо боржника, для виконання кількох рішень щодо одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження.

У даній постанові Великої Палати Верховного Суду також зазначено про те, що положення, викладені у двох абзацах частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», по суті становлять два логічно завершених автономних аспекти регулювання, що відносяться до предмета цієї статті, яка визначає особливості виконання кількох рішень державним або приватним виконавцем залежно від того, до кого надійшли на виконання кілька виконавчих документів щодо одного боржника.

Встановлене абзацом першим частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» правило щодо виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження тим виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, стосується виключно державних, а не приватних виконавців, тоді як щодо останніх діє правило абзацу другого частини першої цієї ж статті про виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження.

Системний аналіз норм Законів України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» і «Про виконавче провадження» свідчить про те, що законодавством визначено неоднаковий порядок дій для державних та приватних виконавців у разі надходження на виконання кількох виконавчих документів щодо одного боржника.

Закони України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» і «Про виконавче провадження»та Інструкція фактично визначають три ключові процедури (механізми), пов'язані з рухом виконавчого документа та виконавчого провадження між приватними виконавцями та/або органами державної виконавчої служби, а саме «об'єднання та приєднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження», «передача виконавчого документа» та «передача виконавчого провадження».

Механізм об'єднання та приєднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження передбачений статтею 30 Закону України «Про виконавче провадження» та після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом може здійснюватися:

- органом державної виконавчої служби згідно з абзацом першим частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», пунктом 14 розділу ІІІ Інструкції (державна виконавча служба має визначений законом та підзаконними нормативними актами порядок взаємодії своїх органів: державний виконавець може сам сформувати зведене провадження за наявності у нього декількох виконавчих документів або формування такого провадження може відбуватися у межах державної виконавчої служби шляхом передачі всіх виконавчих проваджень щодо одного боржника державному виконавцю, який першим відкрив виконавче провадження);

- приватним виконавцем згідно з абзацом другим частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції (формування зведеного виконавчого провадження та приєднання до нього наступних проваджень у випадку звернення до цього ж приватного виконавця стягувача чи стягувачів з виконавчими документами щодо одного й того ж боржника).

При цьому в обох зазначених цих випадках згоди стягувача на формування зведеного виконавчого провадження чи приєднання до нього інших проваджень не потрібно, оскільки не йдеться про зміну виконавця.

Передача виконавчого документа визначається, зокрема, частиною п'ятою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» та розділом V Інструкції та може здійснюватися:

- від органу державної виконавчої служби до приватного виконавця;

- від приватного виконавця до органу державної виконавчої служби;

- від одного приватного виконавця до іншого.

В усіх наведених випадках передача виконавчого документа здійснюється лише за заявою стягувача (принцип диспозитивності).

Порядок передачі виконавчого провадження визначається статтями 42 і 44 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Така передача відбувається лише у прямо передбачених законом випадках, зокрема в разі зупинення діяльності сам приватний виконавець або Міністерство юстиції України (у випадку припинення діяльності на підставі наказу за наявності незакінчених проваджень) вирішує питання про заміщення такого приватного виконавця іншим приватним виконавцем. Така передача здійснюється за погодженням із стягувачем. У разі відсутності згоди стягувача приватний виконавець повертає виконавчий документ стягувачу або відповідно до рішення останнього передає його відповідному органу державної виконавчої служби або іншому приватному виконавцю.

Принцип передачі виконавчих проваджень виконавцю, який першим відкрив виконавче провадження, повною мірою не може бути реалізований щодо приватних виконавців, оскільки вони мають низку обмежень у своїй діяльності, зокрема:

- щодо змісту рішень (частина друга статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» містить перелік рішень, які можуть виконуватися лише державними виконавцями. За змістом цієї норми до таких рішень фактично відносяться рішення, де боржником чи стягувачем є держава, або здійснюється виконання рішень адміністративних судів, рішень Європейського суду з прав людини, рішень про виселення та вселення фізичних осіб, рішень про конфіскацію майна, рішень, де боржники - діти або недієздатні особи та інші);

- щодо кількості виконавчих документів (згідно з пунктом 1 частини третьої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець має право повернути виконавчий документ стягувачу, якщо на момент подачі стягувачем заяви про примусове виконання рішення кількість виконавчих документів за рішеннями про стягнення періодичних платежів, заробітної плати, заборгованості фізичних осіб з оплати житлово-комунальних послуг, поновлення на роботі перевищує 20 відсотків загальної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні у приватного виконавця);

- щодо суми стягнення (протягом першого року зайняття діяльністю приватного виконавця приватний виконавець не може здійснювати примусове виконання рішень, за якими сума стягнення становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті (абзац тринадцятий частини другої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Таким чином, поширення на приватних виконавців дії правила щодо передачі всіх виконавчих проваджень виконавцю, який першим відкрив виконавче провадження щодо боржника, призведе до створення для державних виконавців більш сприятливих умов діяльності, що є неприйнятним з огляду на мету реформи системи примусового виконання рішень - дотримання балансу повноважень приватних і державних виконавців.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 р. у справі № 904/7326/17 дійшла висновку про те, що передача виконавчого документа чи виконавчого провадження від приватного виконавця до іншого приватного чи державного виконавця може здійснюватися лише за заявою чи згодою стягувача.

Черговість задоволення вимог стягувачів закріплена у статті 46 Закону України «Про виконавче провадження» та визначає порядок дій виконавця, у зведеному провадженні якого знаходиться декілька виконавчих документів щодо одного боржника. У такому разі зведене провадження фактично має на меті уникнення зловживань з боку виконавця, який без визначення такої черговості міг би на власний розсуд направляти отримані кошти певним кредиторам. Це створювало б ризик вчинення виконавцем корупційних порушень. Водночас така черговість не може поширюватися на всю систему примусового виконання рішень, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» прямо цього не передбачає.

Якщо виконавець чи стягувач, отримавши інформацію про наявність декількох виконавчих проваджень чи арештів одного і того ж майна, виявить, що майна боржника не вистачає на покриття всіх вимог, має бути ініційована процедура банкрутства. Поширення дії статті 46 Закону України «Про виконавче провадження» на всю систему примусового виконання означатиме, що створюється друга конкурсна черговість задоволення вимог кредиторів, аналогічна тій, яка вже запроваджена законодавством про банкрутство.

Отже, передбачені статтями 45, 46 Закону України «Про виконавче провадження» правила розподілу стягнутих з боржника грошових сум та черговості задоволення вимог стягувачів підлягають застосуванню в межах одного конкретного виконавчого провадження, а не загалом до всіх виконавчих проваджень щодо боржника. Крім того, у випадку платоспроможності боржника та недостатності стягнутої суми для задоволення вимог стягувачів одночасна наявність зведених виконавчих проваджень на виконанні державної виконавчої служби та приватних виконавців не порушує передбаченого цими порядку черговості задоволення вимог стягувачів. Натомість у випадку неплатоспроможності боржника, до нього можуть застосовуватися процедури, встановлені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Таким чином, у приватного виконавця, який не здійснював відкриття першого виконавчого провадження щодо боржника, відсутній обов'язок передавати відповідні накази суду органу ДВС, який відкрив перше виконавче провадження відносно цього боржника для приєднання їх до зведеного виконавчого провадження, тому висновок місцевого господарського суду в цій частині є помилковим.

Право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов'язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Виконання судового рішення є прямим обов'язком боржника (частина друга стаття 15 Закону України «Про виконавче провадження»), а розподіл грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) відповідно до положень статей 45, 46 цього Закону здійснюється у встановленій черговості вже після їх стягнення з боржника.

Звертаючись до суду на підставі статті 339 ГПК України, боржник не довів наявності порушень своїх прав рішенням, дією або бездіяльністю приватного виконавця під час виконання судового рішення у цій справі.

Аналіз правових норм, передбачених частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням вимог статей 339, 340 ГПК України, дає підстави для висновку про те, що якщо скаргу подано на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо виконання судового рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таку скаргу розглядає відповідний господарський суд, який ухвалив таке рішення.

У постанові від 14 березня 2018 року у справі № 660/612/16-ц (провадження № 14-19цс18) Велика Палата Верховного Суду розглянула питання юрисдикційності справ за скаргами на дії державного виконавця та зробила висновок про те, що вказані справи мають розглядатися в порядку того судочинства, у якому постановлено судові рішення, на виконання яких видано виконавчі документи, і це правило діє і при виконанні зведеного виконавчого провадження, у якому об'єднано судові рішення, ухвалені за правилами однієї юрисдикції. Згідно з зазначеною постановою, при виконанні судових рішень діє правило існування одного виконавчого провадження про примусове виконання щодо одного боржника незалежно від кількості судових рішень та юрисдикцій, у яких ці судові рішення, що підлягають примусовому виконанню, були ухвалені, та незалежно від кількості стягувачів. Такий висновок зроблено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 906/530/17 (провадження № 12-213гс18); від 17 жовтня 2018 року у справах № 5028/16/2/2012 (провадження № 12-192гс18) та № 927/395/13 (провадження № 12-189гс18).

У постанові від 05.12.2018 р. у справі № 904/7326/17 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного у згаданих постановах, шляхом його уточнення, зазначивши, що стаття 30 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає обов'язок лише державного виконавця передати відкрите виконавче провадження іншому державному виконавцю, який першим відкрив виконавче провадження, для виконання ним у рамках зведеного виконавчого провадження кількох рішень щодо одного боржника. Приватний виконавець не зобов'язаний передавати виконавчий документ чи виконавче провадження для виконання тому державному чи приватному виконавцеві, який перший відкрив виконавче провадження щодо боржника, для виконання кількох рішень щодо одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження.

З огляду на викладене, оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні скарги боржника № 17/522-1259 від 30.05.2018 р. у повному обсязі за мотивами, викладеними у даній постанові суду апеляційної інстанції, а апеляційна скарга приватного виконавця Білан С.В. підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на боржника як на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281, 282, 284, 339-342 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білан Світлани Володимирівни на ухвалу господарського суду Донецької області від 13.06.2018 р. у справі № 905/2359/15 задовольнити.

Ухвалу господарського суду Донецької області від 13.06.2018 р. у справі № 905/2359/15 скасувати.

Відмовити у задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» № 17/522-1259 від 30.05.2018 р. у повному обсязі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» (84306, м. Краматорськ, Донецька область, ) на користь приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білан Світлани Володимирівни (АДРЕСА_1) судовий збір за апеляційною скаргою у сумі 1 762,00 грн.

Доручити господарському суду Донецької області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 11.01.2019 р.

Головуючий суддя В.І. Пушай

Суддя С.В. Барбашова

Суддя О.Є. Медуниця