РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.01.2019Справа № 910/11921/18

Господарський суд міста Києва в складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю помічника судді Яроменко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівна компанія № 7»

до Акціонерного товариства «Таскомбанк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія

«Контрактова»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Діамантбанк» в особі Уповноваженої

особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації

Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» Тімоніна Олександра

Олексійовича

про визнання права власності та зобов'язання вчинити дії

Представники учасників справи:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Кондрасій О.А. за довіреністю № 7 від 15.01.2018;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: Абросімов С.С. за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Домобудівна компанія № 7» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Таскомбанк» (далі - відповідач) про:

- визнання права власності на вантажний самоскид КАМАЗ 6520, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_4, державний номер транспортного засобу НОМЕР_2 та на вантажний самоскид КАМАЗ 6520, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_5, державний номер транспортного засобу НОМЕР_1;

- зобов'язати відповідача здійснити всі передбачені законодавством заходи щодо виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна записи про обтяження рухомого майна на вантажний самоскид КАМАЗ 6520, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_4, державний номер транспортного засобу НОМЕР_2 та на вантажний самоскид КАМАЗ 6520, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_5, державний номер транспортного засобу НОМЕР_1, шляхом надіслання до Київської обласної філії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України відповідних письмових заяв про реєстрацію змін обтяження рухомого майна (додаток 3 до Інструкції про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 29.07.2004 № 73/5), щодо виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна записів про обтяження рухомого майна на вантажний самоскид КАМАЗ 6520, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_4, державний номер транспортного засобу НОМЕР_2 та на вантажний самоскид КАМАЗ 6520, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_5, державний номер транспортного засобу НОМЕР_1.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що на підставі укладеного між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» Договору найму-продажу транспортних засобів від 27.05.2014 № 005, позивач набув у власність вищезазначені транспортні засоби, проте не зміг здійснити дій щодо державної реєстрації за собою цих транспортних засобів внаслідок того, що вони перебувають у заставі відповідача на підставі Договору № 2220617/ц-1 про відступлення права вимоги від 23.06.2017. Таким чином, позивач вважає, що означеними діями відповідача порушено його право власності на спірні транспортні засоби, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.10.2018 відкрито провадження у справі № 910/11921/18, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, на підставі статті 50 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «КОНТРАКТОВА» (далі - третя особа-1), залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «ДІАМАНТ Банк» (далі - третя особа-2), підготовче засідання призначено на 05.11.2018 року.

26.10.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач заперечував проти заявлених вимог у повному обсязі з мотивів того, що він не порушував право власності позивача, оскільки не є власником або обтяжувачем спірного рухомого майна і ніколи ним не був, вимог до позивача не заявляв. При цьому, відповідач вказує на те, що позивачем не вірно розтлумачено записи у Витягах з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, оскільки свій висновок позивач робить з одночасного поєднання запису 1 та запису 2 з вказаних витягів, які насправді стосуються різних транспортних засобів, що є об'єктами застави за різними правовідносинами.

31.10.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником третьої особи-2 подані пояснення на позов, відповідно до змісту яких третя особа-2 заперечує проти заявлених позовних вимог, оскільки спірні транспортні засоби, разом з іншими транспортними засобами були предметом застави за Договором кредитної лінії від 29.09.2010 № 116, укладеним між ПАТ «Діамантбанк» та ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова». Свої права обтяжувача третя особа-2 відповідачу не відступала, згоди на відчуження транспортних засобів позивачу відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про заставу» не надавало.

У підготовчому засіданні 05.11.2018 року представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.11.2018 підготовче засідання було відкладено на 19.11.2018 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.11.2018 підготовче засідання було відкладено на 28.11.2018 року.

У підготовчому засіданні 28.11.2018 року представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.11.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/11921/18 до судового розгляду по суті на 19.12.2018 року.

У судовому засіданні 19.12.2018 року оголошено перерву до 10.01.2019 року.

У судовому засіданні 10.01.2019 року представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи-2 у судовому засіданні 10.01.2019 року надав пояснення щодо заявлених позовних вимог.

Представники позивача та третьої особи-1 у судове засідання 10.01.2019 року не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на те, що неявка представників позивача та третьої особи-1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 10.01.2019 судом було проголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши усні пояснення сторін, господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

27.05.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «КОНТРАКТОВА» (Наймодавець) та позивачем (Наймач) було укладено Договір найму-продажу транспортних засобів № 005 (Договір), відповідно до пункту 1.1. якого Наймодавець в порядку та на умовах визначених цим Договором передає Наймачу у тимчасове користування транспортні засоби, вказані в п. 1.2. цього Договору, з подальшим набуттям Наймачем права власності на них у порядку, встановленому цим Договором.

Наймодавець відповідно до пункту 1.1. цього Договору передає Наймачу у тимчасове користування транспортні засоби, а саме вантажний самоскид КАМАЗ 6520, 2008 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1, вантажний самоскид КАМАЗ 6520, 2008 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_2, загальною вартістю 590 000, 00 грн. (пункт 1.2. Договору).

Згідно з пунктом 1.3. Договору строк найму транспортних засобів за цим Договором становить 24 місяці з дати передачі Наймодавцем Наймачу транспортних засобів за актом приймання-передачі. Строк найму транспортних засобів обчислюється з дати передачі Наймачу транспортних засобів у найм. Передача транспортних засобів від Наймодавця до Наймача оформлюється підписанням акту прийому-передачі, який складається у двох примірниках, по одному для кожної сторони. Акт прийому-передачі транспортних засобів є невід'ємною частиною цього Договору.

Пунктом 1.5 Договору встановлено, що вартість, за якою Наймодавець передає у власність Наймача Транспортні засоби після закінчення строку найму становить 590 000,00 грн., в тому числі ПДВ, що становить 98 333, 33 грн.

За умовами пункту 1.5.1. Договору у випадку, якщо Наймач сплатив Наймодавцю вартість транспортних засобів, вказану у п. 1.5. цього Договору раніше терміну, зазначеного у п. 2.1. цього Договору, плата за тимчасове користування Наймачем транспортними засобами, вказана в п. 1.4. цього Договору, сплачується за фактичний термін користування транспортними засобами до моменту повної оплати вартості транспортних засобів, вказаної в п. 1.5.

Право власності на транспортні засоби переходить від Наймодавця до Наймача після закінчення строку найму, вказаного в п. 1.3. цього Договору та виключно після сплати Наймачем на користь Наймодавця повної вартості транспортних засобів, визначеної в п. 1.5. цього Договору, плати за тимчасове користування транспортними засобами, визначеної п. 2.1 договору, а також підписання сторонами акту про передачу права власності на транспортні засоби Наймачу. Акт про передачу права власності на Транспортні засоби Наймачу підписується сторонами в двох примірниках протягом 10 днів з дати сплати останнього платежу в оплату повної вартості транспортних засобів, за якою Наймач набуває їх у власність відповідно до п. 2.2. Договору (пункт 1.6. Договору).

У зв'язку з належним виконанням зобов'язань 10.11.2016 між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» було підписано Акти приймання-передачі транспортних засобів: вантажного самоскида КАМАЗ 6520, 2008 р.в., д.н.з. - НОМЕР_1, вантажного самоскида КАМАЗ 6520, 2008 р.в., д.н.з. - НОМЕР_2. Підписанням даних актів сторони засвідчили, що не мають претензій одна до одної, Наймач виконав всі свої зобов'язання перед Наймодавцем (п. 3 Актів).

Як вказує позивач, на початку жовтня 2017 року він намагався вчинити дії щодо державної реєстрації вищевказаних транспортних засобів за собою, проте не зміг зареєструвати їх, оскільки відповідно до Державного реєстру обтяжень рухомого майна спірні автомобілі знаходяться у заставі відповідача на підставі Договору № 220617/ц-1 про відступлення права вимоги від 23.06.2017.

Згідно зі свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів НОМЕР_6, НОМЕР_7 вантажний самоскид КАМАЗ 6520, 2008 р.в., д.н.з. - НОМЕР_2 та вантажний самоскид КАМАЗ 6520, 2008 р.в., д.н.з. - НОМЕР_1 відповідно обліковуються за ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова».

З огляду на вказані обставини позивач вважає, що він є власником спірних транспортних засобів, але оскільки існують зареєстровані обтяження на вантажні автомобілі, що перешкоджає здійсненню державної реєстрації права власності за позивачем, він прагне визнати у судовому порядку своє право власності та зобов'язати відповідача здійснити заходи щодо виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна записів про обтяження майна.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (частина 2 статті 20 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу. Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, не визнаного або оспорюваного права та інтересу.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено такі способи захисту цивільних прав та інтересів, як визнання права.

Підтвердження в суді права власності або іншого речового права на майно, що складає предмет спору, здійснюється за допомогою спростування у суді установлених фактів або шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншому речовому праві.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в залежності від встановлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 316 Цивільного кодексу України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певне майно, а суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірне майно та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно.

Підставою ж позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно.

Згідно з положеннями статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути заявлений до особи, яка оспорює або не визнає таке право власника, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, вказаною нормою встановлена обов`язкова умова, за наявності якої власник майна може пред`явити позов про визнання за ним права власності, зокрема це не визнання права його власності особою, яка вказана відповідачем.

Передумовою для застосування статті 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом у ході розгляду справи існуючого юридичного факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів.

Таким чином, захист права власності шляхом його визнання у судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, підтвердження у судовому порядку своїх прав на майно, шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

Отже, у випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 914/904/17.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна. Відтак, до предмету доказування за позовом про визнання права власності входить встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майно, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Отже, сторонами у справі є особи, правовий спір яких вирішується в суді, що мають юридичну заінтересованість у результаті справи, мають комплекс процесуальних прав і обов'язків, необхідних для захисту прав, свобод та інтересів.

Тобто, позов про визнання права власності подається у випадках, коли належне певній особі майно або набуття цією особою права на майно не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності у неї документів (у зв'язку з втратою), що засвідчують належність їй такого права.

Позивач стверджує, що особою, яка не визнає право власності позивача на спірні транспортні засоби є відповідач, оскільки відповідно до Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна спірні автомобілі знаходяться у заставі відповідача на підставі Договору № 220617/ц-1 про відступлення права вимоги від 23.06.2017.

Проте, з даними твердженнями позивача суд не погоджується, оскільки вони спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Так, відповідно до Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна спірні транспортні засоби дійсно є предметом обтяження. Проте, їх обтяжувачем є не відповідач, а ПАТ «Діамантбанк» на підставі Договору застави транспортних засобів № 116-3 від 26.12.2011, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» та ПАТ «Діамантбанк» в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором.

При цьому, відповідно до вищевказаного витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, що заміна обтяжувача з ПАТ «Діамантбанк» на ПАТ «Таскомбанк» відбулась на підставі Договору про відступлення права вимоги від 23.06.2017 № 220617/ц-1, але стосувалась не спірних транспортних засобів, а колісного екскаватора «HYNDAI ROBEX 200W-7», реєстраційний номер НОМЕР_3.

Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що відповідачем вчинялись дії, спрямовані на оспорення чи порушення права власності позивача на спірні транспортні засоби матеріали справи не містять.

Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, суд вважає, що відповідач жодним чином не порушував право власності позивача на спірні транспортні засоби, що унеможливлює задоволення позову.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до приписів статті 17 Закону України «Про заставу» та частини 2 статті 586 Цивільного кодексу України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його у користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Пункт 2.6 Договору застави транспортних засобів № 116-3 від 26.12.2011 також встановлює необхідність надання письмової згоди заставодержателя на відчуження предмету застави.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Контрактова» Договору найму-продажу транспортних засобів № 005 від 07.05.2014, спірні автомобілі вже перебували у заставі на підставі Договору застави № 116-3 від 23.12.2011 у ПАТ «Діамантбанк», яке не надавало згоди на їх відчуження.

За змістом статті 48 Господарського процесуального кодексу України належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Позивач таким право не скористався, клопотання про на заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів, не заявляв.

Відповідно до вищевказаних положень законодавства позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів, зокрема права власності, саме вказаним ним відповідачем.

При цьому, слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов'язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).

Враховуючи вищевикладені обставини, оскільки позивачем всупереч вимог частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України не довів факту невизнання або порушення права власності саме відповідачем, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

При цьому, суд в даному рішенні не викладає висновків про належність спірних транспортних засобів позивачу на праві власності, оскільки в даному випадку відмовляючи у задоволенні позову та одночасно встановлюючи у мотивувальній частині рішення висновки про право власності позивача спір фактично буде вирішено судом по суті, що може бути використано як встановлення факту під час розгляду інших спорів.

Що стосується заявлених позивачем вимог про зобов'язання відповідача здійснити всі передбачені законодавством заходи щодо виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна записів про обтяження спірних транспортних засобів шляхом надсилання до відповідних органів державної реєстрації відповідних письмових заяв про реєстрацію змін обтяження рухомого майна, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Виходячи з положень статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» реєстрація обтяжень здійснюється на підставі заяви обтяжувача. Обтяжувач у будь-який час може зареєструвати зміну відомостей про обтяження шляхом подання держателю або реєстратору Державного реєстру заяви, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України або індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів і реквізити запису, що підлягають заміні. На підставі цієї заяви держатель або реєстратор Державного реєстру вносить відповідні зміни до попереднього запису про обтяження. Відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача. Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем.

Відповідно до пункту 4 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 № 830 (далі - Порядок) державна реєстрація відомостей про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження проводиться шляхом внесення до Реєстру запису, а також змін і додаткових відомостей до запису.

Пунктом 6 Порядку передбачено, що відомості про обтяження рухомого майна вносяться до Реєстру на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи поданої в електронній формі або у випадках, передбачених цим Порядком, в паперовій формі. Заяву про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження (далі - заява) у паперовій формі підписує обтяжувач, справжність підпису якого нотаріально засвідчується (крім випадків подання заяви щодо публічних обтяжень та випадків подання заяви нотаріусу, яким безпосередньо вчинено дію, спрямовану на виникнення, зміну, припинення обтяження, а також на звернення стягнення на предмет обтяження).

Згідно з пунктом 16 Порядку зміни і додаткові відомості до запису в Реєстрі вносяться реєстратором на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи.

Відомості про припинення обтяження реєструються на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи (пункт 24 Порядку).

Таким чином, вищевказаними положеннями чинного законодавства встановлено, що заходи щодо виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна записів про обтяження рухомого майна шляхом подання відповідних заяв вчиняються виключно на підставі заяви обтяжувача, яким відповідно до статті 2 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є уповноважений орган (особа) при публічному обтяженні; кредитор за забезпеченим рухомим майном зобов'язанням; власник рухомого майна, що знаходиться у володінні боржника; будь-яка інша особа, на користь якої встановлюється договірне обтяження; особа, яка здійснює управління рухомим майном в інтересах кредитора.

В даному випадку, судом встановлено, що відповідач не є обтяжувачем щодо спірних транспортних засобів, що в силу вищевказаних положень чинного законодавства виключає задоволення позовних вимог про його зобов'язання здійснити всі передбачені законодавством заходи щодо виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна записів про обтяження спірних транспортних засобів шляхом надсилання до відповідних органів державної реєстрації відповідних письмових заяв про реєстрацію змін обтяження рухомого майна.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівна компанія № 7» до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про визнання права власності та зобов'язання вчинити дії.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду 3. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду або через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено та підписано 17.01.2019 року.

Суддя М.Є. Літвінова