ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22.01.2019р. Справа №905/2211/18

за позовом Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів», м.Нікополь

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені

ОСОБА_2», м.Маріуполь

про стягнення пені та трьох процентів річних в сумі 63255,54 грн.

Суддя Левшина Г.В.

при секретарі судового засідання Хохуля М.С.

Представники сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів», м.Нікополь, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», м.Маріуполь, про стягнення пені в сумі 58126,71 грн. та трьох процентів річних в сумі 5128,83 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №181507/1706820 від 28.12.2017р. в частині своєчасної оплати вартості поставленого товару.

18.12.2018р. до суду надійшов відзив відповідача на позов №09/3706 від 10.12.2018р., в якому відповідач зазначає, що позивачем при здійсненні розрахунку пені та трьох процентів річних неправомірно включено у вартість товару транспорті витрати та витрати, повязані з охороною товару, що суперечить умовам договору та призводить до необґрунтованого завищення суми пені та 3% річних. Крім того, позивач вказує, що на момент подання позовної заяви відповідач повністю оплатив отриманий товар, а тому правовідносини сторін за спірними поставками припинені їх повним виконанням. Також відповідач зазначає про те, що позивачем допущено помилку в розрахунку по договору поставки №181507/1706820 від 28.12.2017р. та невірно розраховано три проценти річних.

18.12.2018р. до суду від відповідача надійшло клопотання №09/3707 від 10.12.2018р., в якому останній просить суд зменшити розмір пені на 80%. Клопотання мотивовано тим, що позивачем не доведено жодними доказами факту виникнення у позивача збитків, будь-яких інших негативних наслідків, у звязку з виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором поставки №171508/1605884/25 від 26.12.2016р. Крім того, відповідач зазначає, що м. Маріуполь (місце знаходження та місце реєстрації відповідача) є населеним пунктом, в якому проводиться антитерористична операція, внаслідок чого у відповідача виникли труднощі при веденні господарської діяльності. Разом з тим, відповідач посилається на те, що він вживає всі залежні від нього дії щодо отримання дебіторської заборгованості, в тому числі з Держбюджету.

18.12.2018р. до суду від відповідача надійшла заява №09/3705 від 10.12.2018р. про надання відстрочки виконання рішення суду по справі №905/2211/18 на чотири місяця з дати набрання законної сили рішення господарського суд.

03.01.2019р. до суду від позивача надійшло заперечення проти клопотання про зменшення розміру пені №2018.12.26/61-4016.

03.01.2019р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив №2018.12.26/60-4016, в якій останній зазначив, що:

- в рахунках позивачем не предявлялось відповідачу до плати окремо транспорті витрати та витрати з охорони товару, оскільки як зазначалось, за пунктом 3.3 договору сторони досягли згоду про те, що зазначені витрати входять до вартості товару.

03.01.2019р. до суду від позивача надійшло заперечення проти клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення №2018.12.26/62-4016.

15.01.2019р. відповідачем надано суду заперечення на відповідь на відзив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України, ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

28.12.2017р. між Публічним акціонерним товариством «Нікопольський завод феросплавів» (позивач, постачальник) та ОСОБА_1 акціонерним товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (відповідач, покупець) було підписано договір поставки №181507/1706820, за умовами якого позивач зобовязався поставити та передати у власність відповідача, а відповідач прийняти та оплатити згідно п.3.4 договору феросплави, протягом строку з 01.01.2018р. по 31.03.2018р. на умовах, у кількості та строки, вказані у специфікаціях до договору, які є його невідємними частинами.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Загальних зборів Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» від 03.08.2018р. замінено найменування Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» на Акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів», а також змінено тип товариства з Публічного на Приватне (п.10.1, п. 10.2 протоколу Загальних зборів товариства №1/2018 від 03.08.2018р.).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містяться в матеріалах справи Публічне акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів» () перейменовано у Акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів».

Згідно з абз.3 ч.2 ст.5 Закону України «Про акціонерні товариства» зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

Отже, станом на час розгляду справи найменування позивача Акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів», що враховується судом при вирішення спору.

Згідно до п.2.1 договору поставка товару здійснюється на умовах СРТ, залізнична станція Сартана Донецької залізниці. Можливе постачання товару на умовах ФСА, склад вантажовідправника, автотранспортом покупця. Партією поставки товару за цим договором є кількість товару, відвантаженого для перевезення за однією залізничною накладною.

Сторонами до договору поставки №181507/1706820 від 28.12.2017р. було підписано:

- додаткову угоду №1/1800/38 від 03.01.2018р. якою доповнено договір Специфікацією №1, 2 (Додаток №1,2);

- додаткову угоду №3/1800816 від 02.02.2018р. якою доповнено договір Специфікацією №3, 4 (Додаток №3, 4).

На виконання умов договору поставки №181507/1706820 від 28.12.2017р. сторонами було підписано специфікації №1 (Додаток №1) від 03.01.2018р., №2 (Додаток №2) від 03.01.2017р., №3 (Додаток №3) від 02.02.2018р., №4 (Додаток №4) від 02.02.2018р. якими погоджено умови поставки, а саме: найменування товару, якість, упаковка, кількість, ціна для розрахунку за поставлену продукцію, базова ціна, ринок збуту, строк поставки, загальна орієнтовна суму по специфікаціям.

Зокрема, загальна орієнтовна сума поставки за специфікацією №1 від 03.01.2018р. становить 70810243,20 грн. з ПДВ., за специфікаціє №2 від 03.01.2018р. становить 32818444,80 грн. з ПДВ, за специфікацією №3 від 02.02.2018р. становить 68338143,60 грн. з ПДВ, за специфікацію №4 від 02.02.2018р. становить 20935542,00 грн. з ПДВ.

Відповідно до п.2.3 договору №181507/1706820 від 28.12.2017р. датою поставки товару і перехід права власності, при постачанні залізничним транспортом вважається дата штемпеля на залізничній накладній станції вантажовідправника згідно п.2.1 Постачальник приймає на себе зобовязання по організації і оплаті транспортування і супроводження товару на шляху його слідування. Постачальник несе ризики випадкової втрати і/або псування товару до моменту прибуття товару на залізничну станцію Маріуполь Сортувальна Донецької з/д, що підтверджується штемпелем на залізничній накладній. Покупець зобовязаний протягом 2-х робочих днів з дати прибуття товару, направити шляхом факсимільного і/або електродного звязку, з подальшою відправкою курєрською поштою в адрес постачальника, засвідчену покупцем копію залізничної накладної зі штемпелем залізничної станції Маріуполь Сортувальний Донецької з/д.

Як встановлено судом, згідно з наданими до матеріалів справи за залізничними накладними №№45206588, 45206596 позивачем було поставлено відповідачу 25.01.2018р. 466,15 метричних тон феросилікомарганцю МНС 17 на суму 18337886,04 грн. (рахунок №217947 від 25.01.2018р.).

Рахунок на оплату товару №217947 від 25.01.2018р. був направлений на адресу відповідача 25.01.2018р. за допомогою служби експрес-доставки «Меркурій» (накладна №R0818158) в строк визначений п.3.9 договору.

Відповідачем факт отримання від позивача вказаного товару саме за договором поставки №181507/1706820 від 28.12.2017р. не заперечується.

Одночасно, твердження відповідача щодо неправомірного включення позивачем до вартості товару транспортних витрат, судом відхилено з огляду на наступне.

Зокрема, як встановлено, згідно наданого до матеріалів справи рахунку №217947 від 25.01.2018р., який був виставлений позивачем до сплати відповідачу, відсутні будь-які відомості щодо окремого включення до вартості товару транспортних витрат та витрат з охорони товару.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Пунктом 3.4 договору поставки №181507/1706820 від 28.12.2017р. встановлено, що відповідач здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 30-ти банківських днів з дати поставки товару. Оплата за поставлений товар проводиться по курсу НБУ на дату зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Постачальник повідомляє покупця про дату поставки товару шляхом електронної або факсимільного звязку наступних документів: - рахунку постачальника, - копії з/д квитанції, - сертифікат якості, у відповідності до п.3.9 даного договору.

Таким чином, за висновками суду, відповідач мав сплатити вартість товару, отриманого від позивача 25.01.2018р. в строк до 07.03.2018р.

Як встановлено, згідно з платіжними дорученнями № від 03.03.2018р. відповідачем перераховано позивачу 22363157,49 грн., № від 06.03.2018р. 1084867,77 грн., № від 12.03.2018р. 10000000,00 грн., № від 13.03.2018р. 5870726,83 грн., № від 27.04.2018р. 7934753,04 грн., № від 27.04.2018р. 8224606,61 грн., № від 27.04.2018р. 8317318,87 грн., № від 27.04.2018р. 15766302,70 грн., № від 03.05.2018р. 4587856,61 грн., № від 07.05.2018р. 6942513,13 грн.

Крім того, відповідно до умов п.5 специфікацій №1, 2 від 03.01.2018р., №3, 4 від 02.02.2018р. сторонами було погоджено ціну для розрахунків за поставлену продукцію:

Х = к/к 1*b де:

Х - ціна продукції в національній валюті України за одну метричну тону без урахування ПДВ;

к - курс долару США, встановлений Національним Банком України на дату зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника;

к1- курс долару США, встановлений Національним Банком України на дату складання специфікації;

b - базова ціна продукції на дату відвантаження в національній валюті України по курсу НБУ на дату відвантаження.

Частиною 1 статті 189 Господарського кодексу України визначено, що ціна є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання.

Відповідно до ч.2 ст.524 Цивільного кодексу України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.2 ст.533 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Вказаними нормами надано можливість визначення сторонами у зобов'язанні грошового еквівалента в іноземній валюті, а також можливість узгодження сторонами порядку визначення суми, що підлягає сплаті в такому випадку.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем до основного рахунку №217947 від 25.01.2018р. було виставлено відповідачу корегуючі рахунки, у звязку зі зміною базової ціни продукції на дату відвантаження та ціною такої продукції на дату зарахування грошових коштів від відповідача, а саме: рахунки №21797АК від 03.03.2018р. на суму 139490,32 грн., №217947АК від 06.03.2018р. на суму 64937,24 грн., №217947АК2 від 12.03.2018р. на суму 756217,50 грн., №217947АК3 від 13.03.2018р. на суму 295825,14 грн.

Як вказувалося вище, за умовами п.3.4 договору встановлено, що відповідач здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 30-ти банківських днів з дати поставки товару.

Пунктом 3.8 договору встановлено, що при перерахунку коштів на рахунок постачальника, покупець зобовязаний вказати : «Оплата за товар по договору №181507/1706820 від 28 грудня 2017р. При цьому отримані грошові кошти розподіляються постачальником наступним чином: 1) оплачуються рахунки, які виписані на різницю між базовою ціною продукції на дату відвантаження та ціною такої продукції на дату зарахування грошових коштів від покупця; 2) оплачуються рахунки, виписані по базовій ціні продукції на дату відвантаження (такі рахунку оплачуються в порядку календарної черги виникнення заборгованості).

Із наданої до матеріалів справи довідки від 17.07.2018р. вбачається, що отримані позивачем від відповідача грошові кошти в якості оплати товару за договором №181507/1706820 від 28.12.2017р. розподілялись постачальником (позивачем) у відповідності із умовами п.3.8 договору.

Як встановлено судом, відповідач здійснив оплату товару в повному обсязі, однак з порушенням строків, визначених п.3.4 договору №181507/1706820 від 28.12.2017р.

Таким чином, за висновками суду, свої зобов`язання щодо своєчасної сплати позивачу грошових коштів за поставлений товар всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідач виконав з простроченням.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та предявлено до стягнення три проценти річних в загальній сумі 5128,83 грн. за рахунком №217947 від 25.01.2018р. на суму 10756217,50 грн. за період з 08.03.2018р. по 11.03.2018р. 3536,29 грн. та на суму боргу 3875173,78 грн. за період з 08.03.2018р. по 11.03.2018р. 1592,54 грн.

За приписом ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ст.551 Цивільного кодексу України та ст.230 Господарського кодексу України предметом неустойки є грошова сума, яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 ст.551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства, при цьому розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Відповідно до п.7.6 договору №181507/1706820 від 28.12.2017р. сторонами узгоджено, що у випадку порушення відповідачем строків оплати за поставлений товар, останній сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідний період, за кожен день прострочення оплати.

Згідно вказаного пункту договору позивачем нараховано та предявлено до стягнення пеню у загальній сумі 58126,71 грн. за рахунком №217947 від 25.01.2018р. на суму 10756217,50 грн. за період з 08.03.2018р. по 11.03.2018р. 40077,96 грн. та на суму боргу 3875173,78 грн. за період з 08.03.2018р. по 11.03.2018р. 18048,75 грн.

Розрахунок трьох процентів річних та пені є арифметично вірним, таким, що відповідає законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Твердження відповідача стосовно необґрунтованого завищення позивачем розміру пені та трьох процентів річних через неправомірне включення у вартість товару транспортних витрат та витрати, повязані з охороною товару, судом не приймаються, оскільки зі змісту наданих до матеріалів рахунків на оплату за поставлений товар не вбачається включення позивачем сум на транспорті витрати та витрати, повязані з охороною товару. Більш того, п.3.3 договору №181507/1706820 від 28.12.2017р. сторонами погоджено, що транспорті витрати (з.д тариф) і витрати, повязані з охороною товару, входять у вартість товару.

Як зазначено вище, 18.12.2018р. до суду від відповідача надійшло клопотання №09/3707 від 10.12.2018р. в якому останній просить суд зменшити розмір пені на 80%.

Вказане клопотання мотивовано тим, що позивачем не доведено жодними доказами факту виникнення у позивача збитків, будь-яких інших негативних наслідків, у звязку з виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором поставки №181507/1706820 від 28.12.2017р. Крім того, відповідач зазначає, що м. Маріуполь (місце знаходження та місце реєстрації відповідача) є населеним пунктом, в якому проводиться антитерористична операція, внаслідок чого у відповідача виникли труднощі при веденні господарської діяльності та посилається на скрутне фінансове становище. До клопотання відповідачем додано: копію довідки ПРАТ «ММК ОСОБА_2» №04/954 від 07.12.2018р. про заборгованість бюджету з відшкодування сум ПДВ перед ПРАТ «ММК ОСОБА_2» в розмірі 787688930,03 грн., копію звіту про фінансові результати ПРАТ «ММК ОСОБА_2» за 2017 рік, за І квартал 2018 року, копію повідомлення №3281/10/28-03-40 від 05.05.2015р. СДПІ з ОВП у м. Донецьку МГУМД про позбавлення відповідача права на автоматичне бюджетне відшкодування з ПДВ.

Позивач проти вказаного клопотання заперечив, про що надав 03.01.2019р. до суду заперечення проти клопотання про зменшення розміру пені №2018.12.26/61-4016. Зокрема, позивач зазначає, що: спірний договір був укладений після настання обставин, на які посилається відповідач; відповідач усвідомлював при підписанні договору наслідки від можливого впливу обставин зазначених відповідачем та був обізнаний щодо строків виконання своїх зобовязань за договором; відповідачем не наведено причинного звязку між заборгованістю бюджету з 2015р. та несвоєчасне виконання оплати за договором поставки з простроченням у грудні 2017р., у січні та у лютому 2018р.; відповідач, як субєкт господарювання свідомо порушив вимоги ст.ст.193, 226 ГК України в частині вжиття всіх заходів, необхідних для належного виконання своїх зобовязань щодо своєчасного розрахунку за поставлений товар.

Згідно з ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

При цьому, згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст.13 Господарського процесуального кодексу України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

Як встановлено судом, позивачем всупереч вимог ст.ст.13, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України не доведено жодними доказами факту виникнення в нього збитків, будь-яких інших негативних наслідків у звязку з допущенням прострочення виконання відповідачем своїх зобовязань за договором поставки №181507/1706820 від 28.12.2017р.

При цьому, як було викладено вище, з боку відповідача повністю виконано свої зобовязання з оплати отриманого від позивача товару.

Судом також прийнято до уваги ті обставини, що наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ №33/6/а від 07.10.2014р. «Про визначення районів проведення антитерористичної операції і термінів її проведення» визначено, що Донецька і Луганська області (без винятків) входять до території проведення з 07.04.2014р. Таким чином, враховуючи місцезнаходження відповідача (м.Маріуполь), останній здійснює свою господарську діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Таким чином, за висновками суду, нарахування позивачем до стягнення з відповідача пені є завищеним та не відповідає, передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.ч.1, 2 ст.627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності.

За таких обставин, враховуючи надані до матеріалів справи докази, приймаючи до уваги повне виконання відповідачем своїх зобовязань перед позивачем, а також відсутність відомостей щодо понесення позивачем у звязку з цим збитків, суд дійшов висновку про наявність виняткових підстав для зменшення заявленого до стягнення позивачем розміру пені до 29063,36 грн., в результаті чого клопотання відповідача підлягає частковому задоволенню.

Як наслідок, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 34192,19 грн., у тому числі пеня в сумі 29063,36 грн. та три проценти річних в сумі 5128,83 грн.

Судовий збір підлягає віднесенню на відповідача повністю, враховуючи, що, за висновками суду, спір по справі виник внаслідок неправильних дій відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.13, 74, 76, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів», м.Нікополь до ОСОБА_1 акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», м.Маріуполь про стягнення пені в сумі 58126,71 грн. та трьох процентів річних в сумі 5128,83 грн. задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (87504 Донецька область, м.Маріуполь, вул.Левченка, буд.1, п/р НОМЕР_1 у ПАТ «ПУМБ» м.Маріуполь, МФО 334851, ) на користь Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» (53200 Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Електрометалургів, буд.310, ) пеню в сумі 29063,36 грн., три проценти річних в сумі 5128,83 грн., судовий збір в сумі 1762,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 22.01.2019р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 22.01.2019р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина