СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2019 р. Справа № 905/1672/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Лакіза В.В., суддя Мартюхіна Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Бєлкіної О.М.,

представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 на підставі довіреності №3142 від 14.03.2018, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДН №4984 від 28.02.2018,

відповідача - ОСОБА_2 на підставі довіреності від 07.08.2018 №01-14/5950,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради (вх.№1141 Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 25.10.2018, ухвалене у приміщенні Господарського суду Донецької області суддею Лейбою М.О., час проголошення рішення - 11:04год., дата складання повного тексту рішення - 25.10.2018, у справі № 905/1672/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м. Київ, в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м. Дніпро,

до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради, м. Краматорськ, Донецька обл.,

про стягнення 38 721, 70грн

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про стягнення 38 721, 70грн, у тому числі 28 405, 57грн інфляційних та 10 316, 13грн 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на прострочення відповідачем виконання грошових зобов'язань за вимогою №12С000 від 05.12.2017 та рішенням Господарського суду Донецької області від 14.03.2018 у справі №905/2935/17, внаслідок чого, позивачем нараховані інфляційні та 3% річних.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 25.10.2018 позовні вимоги задоволено повністю; стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" 10 316, 13грн 3% річних, 28 405, 47грн інфляційних та 1 762, 00грн витрат по сплаті судового збору.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що рішенням Господарського суду Донецької області від 14.03.2018 у справі №905/2935/17 стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" заборгованості в сумі 660 594, 41грн та витрат по сплаті судового збору в розмірі 9 908, 92грн. Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов'язальних відносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Суд першої інстанції дійшов висновку, що визначення позивачем періодів нарахування 3% річних та інфляційних з урахуванням положень частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, відповідає нормам чинного законодавства.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що позивач не висував вимоги управлінню щодо сплати 3% річних та інфляційних; у тому, що у 2016 році утворилася сума заборгованості у розмірі 660 594, 41грн відсутня вина управління. Апелянт також вважає, що у рішенні першої інстанції неправильно визначено період нарахування інфляційних; на думку апелянта, у спірних правовідносинах інфляційні підлягають нарахуванню у період після ухвалення судом апеляційної інстанції постанови від 17.05.2018; управління не може нести відповідальність за навмисне затягування позивачем процесу отримання судового наказу для виконання рішення суду та подальшого його відправлення на виконання у казначейську службу. Апелянт, крім того, вважає застосування поняття "боржник" до управління незаконним та необґрунтованим.

Також на думку апелянта, розрахунки інфляційних та 3% річних, які були надані позивачем, не перевірені на законних підставах та у передбаченому законом порядку.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.12.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на рішення Господарського суду Донецької області від 25.10.2018 у справі № 905/1672/18; призначено справу до розгляду на 17.01.2019 о 15:45 год.

03.01.2018 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№31), зазначає, що 3% річних і інфляційні на суму боргу нараховуються незалежно від наявності вини боржника; чинне законодавство не пов'язує припинення виконання зобов'язання з постановленням судового рішення. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду від 25.10.2018 - без змін.

Крім того, 29.12.2018 від позивача до Східного апеляційного господарського суду надійшло клопотання (вх.№2861) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції; просить доручити проведення судового засідання у режимі відеоконференції Донецькому апеляційному суду.

Разом з тим, у Східного апеляційного господарського суду була відсутня можливість вирішити питання щодо клопотання ПАТ "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії про участь у судовому засіданні 17.01.2019 о 15:45год. в режимі відеоконференції, оскільки з технічних причин був відсутній доступ до ряду інформаційних систем, у тому числі, системи відеоконференцзв'язку, про що відповідальними працівниками складені акти №12-46/4 від 29.12.2018, №12-46/1 від 02.01.2019, №12-46/2 від 03.01.2019, №12-46/3 від 04.01.2019.

Лише 08.01.2019 (05.01.2019-07.01.2019 - вихідні дні) технічні причини, що не дозволяли здійснити дії щодо пошуку вільних залів судів для забезпечення проведення судового засідання, що відбудеться о 15:45год. 17.01.2019 у справі №905/1672/18, у режимі відеоконференції, були усунуті і відповідальним працівником суду був заброньований зал у Донецькому апеляційному суді для розгляду справи в режимі відеоконференції.

При цьому, до 10.01.2019 суддя Лакіза В.В., яка входить до складу колегії з розгляду даної справи, перебувала у щорічній відпустці.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.01.2019 задовольнено заяву Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії про участь у судовому засіданні, яке відбудеться 17.01.2019 о 15:45год., у справі №905/1672/18 у режимі відеоконференції; доручено Донецькому апеляційному суду забезпечити проведення судового засідання, яке відбудеться 17.01.2019 о 15:45год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду у залі судового засідання №105, у справі №905/1672/18 у режимі відеоконференції.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2019, у зв'язку з відпусткою судді Бородіної Л.І., для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Лакіза В.В., суддя Мартюхіна Н.О.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 17.01.2019, яке відбулось у режимі відеоконференції з Донецьким апеляційним судом, представник апелянта, яка з'явилась до Східного апеляційного господарського суду, оголосила доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.

Представник позивача, яка з'явилась до Донецького апеляційного суду, оголосила відзив на апеляційну скаргу, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду від 25.10.2018 - без змін.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, учасники справи висловили свої доводи і вимоги щодо апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено місцевим господарським судом, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року ПАТ "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" надавало телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам м. Краматорськ, які підпадають під дію ряду Законів України, зокрема, "Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з частиною 2 статті 97 Бюджетного кодексу України, порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету", встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Згідно з пунктом 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002, головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг є Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради.

Позивачем на адресу відповідача була направлена вимога №12С000 від 05.12.2017 про сплату заборгованості у сумі 660 594, 41грн за зобов'язаннями січня-грудня 2016р року, яка отримана відповідачем 19.12.2017, про що наявні у матеріалах справи опис вкладення у цінний лист, датований 06.12.2017, фіскальний чек ДД ПАТ "Укрпошта" №б/н від 06.12.2017, рекомендоване повідомлення про вручення відповідачу поштового відправлення 19.12.2017.

Зазначене не спростовується і відповідачем.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 14.03.2018 у справі №905/2935/17 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 660 594, 41грн та 9 908, 92грн витрат по сплаті судового збору.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 17.05.2018 рішення Господарського суду Донецької області від 14.03.2018 у справі №905/2935/17 залишено без змін.

01.06.2018 на виконання рішення Господарського суду Донецької області у справі №905/2935/17 видано відповідний наказ.

05.07.2018 відповідачем сплачена заборгованість у сумі 660 594, 41грн.

Таким чином, враховуючи несвоєчасне виконання зобов'язань відповідача перед позивачем щодо оплати боргу, позивач нарахував інфляційні втрати та 3% річних за період з 27.12.2017 по 04.07.2018.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України, згідно з положеннями якої підставами виникнення цивільних прав та обо'язків є, зокрема договори та інші правочини, завдання шкоди іншій особі, інші юридчні факти.

Таким чином, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема факту наявності боргу.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно вимог статті 599 цього Кодексу, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача існувало зобов'язання перед позивачем у загальній сумі 660 594, 41грн за надання позивачем телекомунікаційних послуг на пільгових умовах громадянам м. Краматорськ у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року.

В порядку статті 530 Цивільного кодексу України позивач звернувся до відповідача з вимогою сплатити існуючу заборгованість, яка отримана відповідачем 19.12.2017, що підтверджується матеріалами справи і не спростовуються відповідачем.

Відповідно до зазначеної статті цього Кодексу, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу.

Оскільки згаданою статтею 530 Цивільного кодексу України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові.

Проте, відповідач не спростовує отримання ним вимоги 19.12.2017.

Відтак, вимога позивача від 05.12.2017 є такою, що відповідає положенням цивільного законодавства, і відповідач у строк по 26.12.2017 включно мав сплатити позивачу заборгованість на виконання отриманої вимоги.

Проте, відповідачем заборгованість у розмірі 660 594, 41грн сплачена лише 05.07.2018 після набрання законної сили судового рішення про стягнення з відповідача заборгованості і пред'явлення відповідного судового наказу на виконання.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відтак, враховуючи, що відповідач не сплатив у строки, визначені законом, заборгованість на виконання вимоги (по 26.12.2017 включно), він вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання.

За приписами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом встановлено обов'язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов'язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов'язання, до повного виконання грошового зобов'язання.

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

При цьому, судова колегія звертає увагу, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Така правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №921/412/17-г/17.

Тому надуманими та безпідставними є доводи апелянта, що у спірних правовідносинах інфляційні підлягають нарахуванню у період після ухвалення судом апеляційної інстанції постанови від 17.05.2018.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. За загальним правилом, судове рішення забезпечує примусове виконання зобов'язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов'язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов'язують виникнення зобов'язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Пунктом 5.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 №14 передбачено, що кредитор вправі вимагати, у тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Зазначене спростовує доводи апелянта, що позивач не висував вимоги управлінню щодо сплати 3% річних та інфляційних, оскільки досудова вимога про стягнення 3% річних та інфляційних не є обов'язковою у відповідності до положень цивільного законодавства.

Таким чином, обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав для застосування до відповідача правових наслідків прострочення виконання зобов'язання, встановлених законом, у цьому випадку 3 % річних та інфляційних.

Судова колегія відхиляє доводи апелянта про відсутність його вини у тому, що у 2016 році утворилася сума заборгованості у розмірі 660 594, 41грн, оскільки як вірно зазначено місцевим господарським судом, відповідно до частини 2 статті 617 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "ОСОБА_1 ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.3018 у справі №910/24266/16, вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції і 3% річних є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що інфляційні нарахування і 3% річних на суму боргу, сплату яких передбачено статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають засобом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів по їх сплаті та в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє доводи апелянта, щодо навмисного затягування позивачем процесу отримання судового наказу для виконання рішення суду та подальшого його відправлення на виконання у казначейську службу, оскільки матеріалами справи обставини щодо навмисного затягування позивачем процесу отримання судового наказу для виконання рішення суду не підтверджуються.

А в силу статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх доводів і вимог.

Більше того, апелянт не був позбавлений права у будь-який час сплатити позивачу заборгованість у розмірі 660 594, 41грн після отримання вимоги, у тому числі і під час розгляду справи про стягнення заборгованості судом.

Щодо доводів апелянта, що у рішенні суду першої інстанції неправильно визначено період нарахування інфляційних, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

Згідно з пунктом 3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 №14, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений відповідною Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з викладеного слідує, що базою для нарахування є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями та яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Позивач у відповідності до вимог чинного законодавства визначив період нарахування заявлених до стягнення інфляційних втрат за період січень-червень 2018 року.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок у відповідності до листа Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997, суд погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивачем вірно визначений період нарахування інфляційних, та наданий розрахунок є арифметично вірним.

У апеляційній скарзі апелянт не наводить власного розрахунку інфляційних і не зазначає, яка сума є вірною.

При цьому, твердження апелянта, що суд не може здійснювати розрахунок інфляційних за допомогою програми "Ліга Закон" є безпідставними і надуманими, оскільки дана програма розроблена з урахуванням листа Верховного Суду Укарїни №62-97р від 03.04.1997

Згідно з пунктом 3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 №14, у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Юридично неспроможними є доводи апелянта щодо некоректності застосування до нього поняття боржник, оскільки таке поняття визначено нормами цивільного законодавства і у спірних правовідносинах в силу статті 509 Цивільного кодексу України відповідач виступає боржником.

Поряд з цим, судова колегія наголошує, що аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 25.10.2018 у справі №905/1672/18 слід залишити без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 255-256, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 25.10.2018 у справі №905/1672/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено 22.01.2019

Головуючий суддя Л.М. Здоровко

Суддя В.В. Лакіза

Суддя Н.О. Мартюхіна