ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2019

Справа № 910/12611/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження господарську справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю “Паркінг Україна”

до Комунального підприємства “Київтранспарксервіс”

про стягнення 175 805, 73 грн.

без повідомлення учасників справи

В С Т А Н О В И В:

До господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю “Паркінг Україна” (далі - ТОВ “Паркінг Україна”) з позовом до Комунального підприємства “Київтранспарксервіс” (далі – КП “Київтранспарксервіс”) про стягнення заборгованості у сумі 175 805, 73 грн.

Позов мотивований тим, що відповідач порушив умови договору оренди № 3.5-51.17 від 19.09.2017 р. в частині повної та своєчасної сплати орендних платежів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість за період з квітня по вересень 2018 р. У позові ТОВ “Паркінг Україна” просить суд стягнути з КП “Київтранспарксервіс” орендну плату в сумі 153 000,00 грн., пеню у сумі 12 826,50, грн., штраф у сумі 8 925,00 грн., 3 % річних у сумі 1 054,23 грн., а всього – 175 805, 73 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 26.09.2018 р. за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до правил, визначених ст.ст. 12, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Цією ж ухвалою сторонам надано строк, передбачений законом, для реалізації ними своїх процесуальних прав та обов'язків.

Відповідач у строк, визначений законом, надав відзив, у якому проти позову заперечив, зазначив, що майно, передане в оренду, не могло бути ним використане через обставини, за які він не відповідає, що встановлено рішенням господарського суду міста Києва від 03.09.2018 р. у справі № 910/4062/18 за позовом КП “Київтранспарксервіс” до ТОВ “Паркінг Україна”, яким договір оренди № 3.5-51.17 від 19.09.2017 р. визнано недійсним, тому підстав для стягнення заборгованості немає. Просив відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.11.2018 р. провадження у даній справі було зупинено до набрання законної сили рішенням господарського суду міста Києва від 03.09.2018 р. у справі № 910/4062/18, пов'язаної з даною справою.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.12.2018 р. провадження у справі було поновлено та продовжено розгляд справи.

Отже, розглянувши заяви сторін по суті спору, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що 19.09.2017 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “Паркінг Україна” (орендодавець) та Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (орендар) був укладений договір оренди майна № 3.5-51.17 (далі - договір). Відповідно до цього договору орендодавець передає на умовах даного договору, а орендар приймає у тимчасове користування на умовах оренди майно, що зазначено в додатку № 1 до цього договору, та є невід’ємною частиною цього договору. Вартість оренди майна орендар зобов’язується оплатити в строк та на умовах, визначених даним договором (п.п. , 1.1, 1.2).

Відповідно до п. 2.2.2 договору орендар зобов’язаний своєчасно сплачувати орендну плату в порядку та у розмірі, передбаченому даним договором, а орендодавець має право вимагати від орендаря сплати орендної плати та виконання своїх зобов’язань за цим договором (п. 2.3.4).

Згідно з п. 3.2 та п. 4.1 договору передача майна в оренду та його повернення з оренди здійснюється сторонами за актами приймання-передачі майна, що орендується (додаток 2 до договору). Майно вважається переданими орендодавцем орендарю з моменту підписання акту приймання-передачі майна. Строк оренди складає 2 роки з дати підписання акту приймання-передачі майна, що орендується (п. 4.2).

Відповідно до п. 5.2 договору всі платежі по цьому договору здійснюються орендарем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця, зазначений в реквізитах договору. Для зміни банківського рахунку орендодавця сторони мають підписати відповідну додаткову угоду про зміну банківських реквізитів. Розмір орендної плати за даним договором становить 25 500, 00 грн. за один місяць оренди (п. 5.3 договору).

Згідно з п. 5.4 договору орендна плата сплачується орендарем щомісячно не пізніше 10 числа кожного поточного місяця.

Договір вступає в дію з моменту підписання його уповановаженими представниками сторін та скріплення їх печатками і діє до 26.09.2019 р. (п. 12.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством (ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання умов зазначеного договору надав відповідачу в оренду обумовлене майно, а саме – стійку шлагбауму CAME G3250 та пружину балансування (у загальній кількості 10 шт.), що підтверджується актом приймання-передачі майна від 27.09.2017 р.

Отже, у відповідача виник обов'язок зі сплати орендних платежів за користування наданим йому майном. Проте, встановлено, що відповідач свої зобов'язання за договором оренди виконав неналежним чином, орендну плату за період з квітня по вересень 2018 р. на суму 153 000,00 грн. (25 500,00 грн. (розмір орендної плати) * 6 місяців) не сплатив.

Заперечуючи наявність вказаної суми заборгованості, відповідач вказував на визнання договору оренди № 3.5-51.17 від 19.09.2017 р. недійсним через його невідповідність вимогам Закону України "Про публічні закупівлі", що було встановлено рішенням господарського суду міста Києва від 03.09.2018 р. по справі № 910/4062/18.

Перевіривши такі доводи відповідача, суд встановив наступне.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.09.2018 р. у справі № 910/4062/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2018 р. (до розгляду якої зупинялось провадження у даній справі), позов КП “Київтранспарксервіс” до ТОВ “Паркінг Україна” був задоволений, визнаний недійсним договір оренди майна № 3.5-51.17 від 19.09.2017 р.

У рішеннях по вказаній справі суди дійшли висновку, що договір оренди є недійсним з дня його укладення, проте, зобов'язання сторін за цим договором припиняються на майбутнє, з моменту набрання законної сили рішенням суду, виходячи з того, що повернути усе одержане за договором, тобто повернути вже здійснене користування об'єктом оренди, неможливо.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, суд враховує обставини, встановлені у справі № 910/4062/18, як такі, що не підлягають повторному доведенню, та приймає до уваги вже встановлений факт того, що зобов'язання у сторін за укладеним договором оренди № 3.5-51.17 від 19.09.2017 р. припинились з моменту набрання чинності рішення суду від 03.09.2018 р., тобто з 14.11.2018 р., і з цієї дати закінчився обов'язок відповідача сплачувати орендні платежі.

Таким чином, суд встановив, що у заявлений період з квітня по вересень 2018 р. договір оренди діяв та не був припинений, а тому суд вважає необхідним застосувати положення статті 526 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Також частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Із урахуванням викладеного та встановлених обставин у справі, зважаючи на приписи чинного законодавства, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати за період з квітня по вересень 2018 р. у загальній сумі 153 000,00 грн. є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу, позивач просив стягнути з відповідача пеню за прострочення зобов'язання у сумі 12 826,50, грн. та штраф у сумі 8 925,00 грн.

Частиною 1 ст. 229 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Як вбачається з умов договору оренди, відповідно до п. 8.2 договору у разі прострочення термінів сплати орендної плати, орендар сплачує орендодавцеві за кожний день прострочення пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу, а за прострочення понад тридцять календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % від суми простроченого платежу

Водночас, відповідно до ст. 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

А згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. При цьому, передбачений приписом ч. 6 ст. 232 ГК України строк за порушення грошових зобов'язань, не є позовною давністю, а є періодом часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане. Проте, законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду (п. 2.5 Постанови Пленуму від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Крім того, згідно з ч. 2 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 р. № 14 “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань” та правової позиції Верховного Суду України вiд 06.06.2012 р. у справi № 6-49цс12, вiд 30.10.2013 р. у справi № 6-59цс13 застосування іншого виду неустойки – штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі, при тому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. У останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз – у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Провівши власний перерахунок суми заявлених до стягнення штрафних санкцій, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф у сумі 8 925,00 грн. та пеня у сумі 12 209,95 грн., що є меншою, ніж просить позивач, оскільки при розрахунку пені ним не були враховані положення ст. 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” щодо неможливості перевищення подвійної облікової ставки НБУ у період, за який сплачується пеня.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 1 054,23 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки.

Нормами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на вищенаведені норми законодавства, вимоги про стягнення 3 % річних є такими, що заявлені правомірно. Здійснивши перерахунок вказаної суми, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню 3 % річних у сумі 1 054,23 грн., як просив позивач.

Отже, позовні вимоги ТОВ “Паркінг Україна” підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73-79, 129, 236-237, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Паркінг Україна” до Комунального підприємства “Київтранспарксервіс” про стягнення заборгованості у сумі 175 805, 73 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (01030, м. Київ, вулиця Леонтовича, будинок 6; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Паркінг Україна" (03039, м. Київ, провулок Руслана Лужевського, будинок 14; ) орендну плату в сумі 153 000 (сто п'ятдесят три тисячі) грн. 00 коп., пеню у сумі 12 209 (дванадцять тисяч двісті дев'ять) грн. 95 коп., штраф у сумі 8 925 (вісім тисяч дев'ятсот двадцять п'ять) грн. 00 коп., 3 % річних у сумі 1 054 (одна тисяча п'ятдесят чотири) грн. 23 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 2 627 (дві тисячі шістсот двадцять сім) грн. 84 коп.

У решті позовних вимогах - відмовити.

Повне судове рішення складено 14 січня 2019 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя                                                   Головіна К.І.