ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2019 р. Справа№ 910/4393/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Тищенко А.І.

Чорної Л.В.

Розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 10.09.2018

суддя Чебикіна С.О.

повний текст складено 17.09.2018

за позовом публічного акціонерного товариства "ДТЕК Добропільська ЦЗФ", м. Добропілля, Донецька обл.

до публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця", м. Львів

про стягнення 28 249 грн. 93 коп.

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" (надалі - відповідач) про стягнення 28 249 грн. 93 коп.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов'язання щодо здійснення перевезення вантажу позивача, із забезпеченням його збереження до моменту видачі вантажоотримувачу, внаслідок чого під час здійснення відповідачем перевезення вантажу виникла нестача останнього і позивач просить суд стягнути з відповідача вартість втраченого вантажу у розмірі 28 249 грн. 93 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 передано справу № 910/4393/18 за територіальною підсудністю до Господарського суду Львівської області.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі ухвалу місцевого суду від 16.04.2018 скасовано, а матеріали справи передано на розгляд Гсподарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2018 відкрито провадження у справі № 910/4393/17 та виріщено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач проти позову заперечував, просив суд в задоволенні вимог позивача відмовити, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження вартості вантажу, яка встановлюється за документами вантажовідправника, а також не доведено оплату переданого до перевезення вантажу, а відтак не доведено понесення ним збитків та вину відповідача у виникненні збитків та наявність причино-наслідкового зв'язку між діями відповідача та втратою вантажу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі № 910/4393/18 позов задоволено повністю. Стягнуто з публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на користь публічного акціонерного товариства "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" 28 249 грн. 93 коп. вартості нестачі вугілля та 1 762 грн. 00 коп. судового збору.

Місцевий господарський суд, посилаючись на норми ст. ст. 909, 920, 924 ЦК України, ст. ст. 216, 224, 225, 307 ГК України, ст. ст. 113-115, 129, 130 Статуту залізниць України, ст. ст. 12, 23, 26 Закону України "Про залізничний транспорт", зазначив наступне:

- факт недостачі вантажу за спірним перевезенням підтверджений комерційними актами;

- розмір понесених позивачем збитків встановлено відповідно до наявних в матеріалах справи довідок про вартість вугільної продукції ПАТ "ДТЕК Добропільська ЦЗФ". Відповідач свого контррозрахунку суми позову не надав, наявність своєї вини у втраті вантажу позивача не спростував;

- понесення позивачем збитків полягає у втраті його майна і така втрата підтверджена матеріалами справи, як і наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та завданими позивачу збитками, наявність вини відповідача, що полягає у незабезпеченні збереження прийнятого до перевезення вантажу;

- права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, порушено відповідачем, а тому вимоги про стягнення вартості нестачі вугілля є обґрунтованими.

Не погодившись із вказаним рішенням, публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" (надалі - скаржник, відповідач) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі № 910/4393/18 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що місцевим госопдарським судом було неповно зясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано номри матеріального і процесуального права, а саме: ст. ст. 11, 16, 22, 623 Цивільного кодексу України, ст. ст. 224, 225, 307, 308, 310, 314 Господарського кодексу України, ст. ст. 42, 76, 77, 119 Господарського процесуального кодексу України, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення. Зокрема, скаржник звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- суд не встановив, що є предметом спору у даній справі, оскільки в даному випадку суть спірних правовідносин полягає у вирішення питання про стягнення боргу за поставку товару;

- суд дійшов помилкового висновку про доведеність вартості відправленого вантажу за накладною № 52365772 та щодо наявності у позивача збитків у сумі 28 249 грн. 93 коп.;

- в даному випадку відсутній склад правопорушення, з яким законодаство пов'язує настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків;

- позивачем не надано доказів сплати вартості вугілля, яке було прийнято залізницею до перевезення.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив суд залишити оскаржуване судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки вартість вантажу була визначена відповідно до довідки власника товару, що перевозився, що узгоджується зі ст. 115 Статуту залізниць України. Судова практика, на яку посилається скаржник, не може бути прийнята до уваги, оскільки правовідносини у даній справі та у справах, про які зазначає скаржник, не є тотожними.

На думку позивача, відповідачем не спростовано обставин, викладених у позові та встановлених місцевим госопдасрьким судом в оскаржуваному рішенні, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2018 у справі № 910/4393/18 апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі № 910/4393/18 було залишено без руху.

16.11.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" надійшла заява № НЮ-2435 від 13.11.2018 про усунення недоліків.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 грн. Х 100 = 176 200 грн.).

Враховуючи, що предметом розгляду у даній справі є стягнення 28 249 грн. 93 коп., то вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі № 910/4393/18 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, публічним акціонерним товариством "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" (надалі - відправник, позивач) зі станції "Добропілля" Донецької залізниці на станцію "Бурштин" Львівської залізниці відправлено вантаж - вугілля кам'яне марки Г 0-100, по накладній №52365772 у вагоні №53744983 в кількості 69800 кг. та у вагоні №56743461 в кількості 69500 кг.

У вищезгаданій накладній зазначено про те, що навантаження на рівні бортів, поверхня вантажу маркована однією борозною катка ущільнювача. Вантаж у вологому стані. Одержувачем за вказаною накладною є ДТЕК Бурштинська ТЕС Публічного акціонерного товариства "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО".

На станції "Нижньодніпровськ-Вузол" Придніпровської залізниці 12.10.2017 було проведено комісійне переважування маси вантажу, під час якого виявлено, що маса вантажу у вагонах № 53744983 та №56743461 не відповідає масі, вказаній у залізничній накладній, про що складено комерційні акти №450003/368 від 12.10.2017 та № 450003/369 від 12.10.2017.

Так у розділі Д комерційного акту № 450003/368 від 12.10.2017 зафіксовано, що при контрольному переважуванні вагону №53744983 на справних 150-тонних вагонних вагах виявилось брутто - 83850 кг, тара - 22400 кг, нетто - 61450 кг, що менше вантажного документу на 8350 кг. Над 1-5 люками виявлене поглиблення вантажу довжиною 800 см, шириною 280 см, глибиною 30-40 см. Маркування порушене. Вагон в технічному відношенні справний. Течі вантажу немає. На станції призначення в розділі є зроблений запис про те, що при переважуванні вагону різниці проти цього акту не виявлено.

Так у розділі Д комерційного акту № 450003/369 від 12.10.2017 вказано, що при контрольному переважуванні вагону №56743461 на справних 150-тонних вагонних вагах виявилось брутто - 81900 кг, тара - 20900 кг. нетто - 61000 кг, що менше вантажного документу на 8500 кг. Над 1-3 та 6-7 люками є поглиблення вантажу довжиною 4,5 м, на ширину вагону, глибиною 0,3 м, над 4-5 люками - довжиною 3,0 м, шириною 1,0 м, глибиною 0.3 м. В місці поглиблення маркування відсутнє. Вагон в технічному відношенні справний. Течі вантажу немає. На станції призначення в розділі є зроблений запис що при переважуванні вагону різниці проти цього акту не виявлено.

За розрахунком позивача, загальна сума вартості недостачі маси вантажу становить 28 249 грн. 93 коп. і саме цю суму позивач просив стягнути з відповідача, зазначаючи про те, що за незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди.

Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності залізничного транспорту загального користування визначено Законом України «Про залізничний транспорт», а відносини, пов'язані з діяльністю транспорту, у тому числі залізничного, регулюються Законом України «Про транспорт», іншими актами законодавства України.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про транспорт» нормативні акти, які визначають умови перевезень, порядок використання засобів транспорту, шляхів сполучення, організації безпеки руху, охорони громадського порядку, пожежної безпеки, санітарні та екологічні вимоги, що діють на транспорті, є обов'язковими для власників транспорту і громадян, які користуються послугами транспорту та шляхами сполучення.

Постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998 (із змінами і доповненнями) було затверджено Статут залізниць України, згідно зі ст. 6 якого вантаж - це матеріальні цінності, які перевозяться залізничним транспортом у спеціально призначеному для цього вантажному рухомому складі. Вантажовідправником (відправником вантажу, вантажовласником) є зазначена у документі на перевезення вантажу (накладній) юридична чи фізична особа, яка довіряє вантаж залізниці для його перевезення. Вантажоодержувачем (одержувачем вантажу, вантажовласником) є зазначена у документі на перевезення вантажу (накладній) юридична чи фізична особа, яка за дорученням вантажовідправника отримує вантаж.

Відповідно ст. 2 Статуту залізниць України останній визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Згідно зі ст. 6 Статуту залізниць України накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 908 Цивільного кодексу України, ст. 306 Господарського кодексу України загальні умови перевезення вантажів визначаються цими кодексами, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються у встановленому порядку.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення конкретного вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (ст. 909 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В ст. 307 Господарського кодексу України передбачено, що укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

В ст. ст. 22, 23 Статуту залізниць України передбачено, що за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов'язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов'язується сплатити за перевезення встановлену плату. Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів).

Накладна згідно з Правилами оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. №644 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за №863/5084 (далі - Правила оформлення перевізних документів) може оформлятися і надаватися в електронному вигляді (із накладенням електронного цифрового підпису (далі - ЕЦП)). Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги. Електронний перевізний документ та його паперова версія мають однакову юридичну силу.

Відповідно до п.6.6 Правил оформлення перевізних документів заповнення накладної на маршрут або групу вагонів здійснюється згідно з додатком 3 до цих Правил з урахуванням таких особливостей, зокрема, у графах 24 "Маса вантажу, визначена відправником" та 25 "Маса вантажу, визначена залізницею" зазначається загальна маса вантажу.

В ст. 24 Статуту залізниць України передбачено, що залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення.

Згідно з положеннями ст. 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не зміг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Вказана правова норма кореспондується з положеннями ст. 23 Закону України «Про залізничний транспорт», яка передбачає, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України. За незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

В процесі судового розгляду було встановлено, що позивач, як вантажовідправник, по залізничній накладній № 52365772 від 11.10.2017 здійснив відправлення вантажу (вугілля кам'яне марки Г 0-100) у вагоні №53744983 в кількості 69800 кг. та у вагоні №56743461 в кількості 69500 кг.

Однак при прибутті вагонів на станцію призначення було виявлено нестачу вантажу, що відображено у комерційних актах № 450003/368 від 12.10.2017 та № 450003/369 від 12.10.2017.

Згідно зі ст. 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення, зокрема, обставин невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах.

Вимоги до оформлення комерційних актів наведені в п. 2 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 №334.

Як вбачається з матеріалів справи, вищезгадані комерційні акти за своєю формою та змістом відповідають вимогам Статуту залізниць України та Правилам складення актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за № 567/6855, а тому вони є належними та допустимими доказами факту невідповідності маси, зазначеній у залізничній накладній № 52365772 від 11.10.2017, фактичній масі вантажу позивача.

В ст. ст. 111, 114, 115 Статуту залізниць України визначено, що залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли вантаж надійшов у непошкодженому вагоні (контейнері) з непошкодженими пломбами відправника чи без пломб, коли таке перевезення дозволено Правилами, а також якщо вантаж прибув у непошкодженому відкритому рухомому складі, завантаженому засобами відправника, якщо немає ознак втрати, псування або пошкодження вантажу під час перевезення. Залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі; вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

В ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

В ст. 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 314 Господарського кодексу України за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, а саме, у разі втрати або недостачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Згідно з абз. 1 п. 114 Статуту залізниць України залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме: а) за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі; б) за втрату вантажу, який здано до перевезення з оголошеною вартістю, - у розмірі оголошеної вартості, а якщо залізниця доведе, що оголошена вартість перевищує дійсну, - у розмірах дійсної вартості; в) за псування і пошкодження - у розмірах тієї суми, на яку було знижено його вартість.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов'язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника. Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 114 Статуту залізниць України недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 було затверджено Правила видачі вагонів, відповідно до ст. 27 яких вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить: 1) 2 % маси, зазначеної в перевізних документах: вантажі рідкі або здані до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані; руда марганцева і хромова; кварцити у подрібненому стані (фракції 0 - 6 мм); мідний купорос; хімічна сировина навалом; солі; фрукти свіжі; овочі свіжі; шкіра оброблена і мокросолона; тютюн; м'ясо свіже; 2) 1,5 % маси, зазначеної в перевізних документах: вугілля деревне; будівельні матеріали; кварцити в кусках; жири; риба солона; мінеральні добрива; 3) 1 % маси, зазначеної в перевізних документах: мінеральне паливо; кокс; руда залізна; вовна немита; мило; м'ясо морожене; птиця бита всяка; копченості м'ясні всякі; 4) 0,5 % маси всіх інших вантажів.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, позовної заяви, позивачем було визначено вартість втраченого вантажу з урахуванням його природної втрати під час перевезення, про що свідчить розрахунок суми позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено наявності у нього збитків саме у сумі 28 249 грн. 93 коп. є необгрунтованим, оскільки вартість вантажу, вказаного у накладній № 52365772 від 11.10.2017 була визначена у відповідності з довідкою власника Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», на підставі якої позивач склав довідку відправника про вартість вантаджу, що узгоджується зі ст. 115 Статуту залізниць України.

Згідно зі ст. 924 ЦК України, ст. 314 ГК України і ст. ст. 114 і 115 Статуту залізниць України залізниця відповідає за незбереження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи в розмірі тієї суми, на яку було знижено його вартість. Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу, зокрема, договору або контракту купівлі-продажу, специфікації на вантаж, довідки відправника про кількість, ціну і вартість відправленого вантажу, підписаної головним (старшим) бухгалтером, копії податкової накладної. Вартість вантажу, що перевозиться з оголошеною вартістю, визначається у такому ж порядку (аналогічна правова позиція викладена у п. 2.7 Розяснень Президії Вищого господарського суду України № 04-5/601 від 29.05.2002 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею»).

В ч. 1 ст. 127 Статуту залізниць України передбачено, що залізниця несе матеріальну відповідальність за втрату, недостачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення багажу, вантажобагажу, а також за прострочення його доставки, якщо не доведе, що втрата, недостача, псування, пошкодження, прострочення відбулися не з її вини.

Натомість відповідачем не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції доказів, які б свідчили про те, що втрата вантажу сталася не з вини перевізника (скаржника), у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що відповідачем не було дотримано вимог щодо збереження вантажу позивача, що призвело до нестачі цього вантажу і завдання шкоди (збитків) позивачу.

Тобто, в даному випадку наявні всі елементи складу правопорушення, які передбачають настання відповідальності у вигляді відшкодування шкоди (збитків), а саме: протиправна поведінка відповідача, яка полягає у незбереженні вантажу позивача, який перевозився у вагонах №53744983 та №56743461; завдана шкода, у вигляді нестачі товару; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі про те, що місцевий господарський суд не встановив, що є предметом спору у даній справі, оскільки в даному випадку суть спірних правовідносин полягає у вирішення питання про стягнення боргу за поставку товару, є безпідставним та спростовується наведеними вище обставинами і висновками місцевого госопдарського суду, які відповідачем не спростовано.

В ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на наявні в матеріалах справи пояснення та докази, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позов обґрунтований, підтверджений належними доказами та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 76-79, 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі № 910/4393/18 залишити без змін.

3. Справу № 910/4393/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст судового рішення складено та підписано суддями - 21. 01.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді А.І. Тищенко

Л.В. Чорна