ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2019 р. Справа№ 910/2569/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державної казначейської служби України

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2018

у справі №910/2569/18 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до 1. Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві;

2. Державної казначейської служби України

про стягнення 100 799,02 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі - ПАТ «Укртрансгаз», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції в м. Києві (далі - Печерський РВ ДВС м. Київ ГТУЮ в м. Києві, відповідач-1) та Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2) про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ПАТ «Укртрансгаз» 100 799,02 грн, з яких 88 535,89 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконним стягненням з ПАТ «Укртрансгаз» виконавчого збору згідно постанови державного виконавця Печерського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ в м. Києві від 22.03.2016 у виконавчому провадженні №49973205, а також про стягнення 9 730,76 грн інфляційних нарахувань та 2 532,37 грн 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2018 у справі №910/2569/18 позов задоволено, стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ПАТ «Укртрансгаз» 88 535,89 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконним стягненням виконавчого збору згідно з постановою Печерського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ в м. Києві від 22.03.2016 № ВП 49973205, а також 2 532,37 грн 3% річних та 9 730,76 грн збитків від інфляції.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Державна казначейська служба України звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач наголошував на безпідставному задоволенні судом позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, посилаючись на те, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній, зокрема, у постанові від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15, приписи ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), які передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, не розповсюджуються на правовідносини, що регулюються спеціальним законодавством, у тому числі, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження»; неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України обґрунтовується також тим, що однією з передумов її застосування є наявність боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання та який на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, проте, у даному випадку не існує жодного встановленого факту або судового рішення на підтвердження статусу органу ДВС (відповідача-1), Державної казначейської служби України (відповідача-2) або Держави Україна в якості боржника по відношенню до ПАТ «Укртрансгаз» (позивача).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2018 задоволено клопотання Державної казначейської служби України про поновлення строку для подання апеляційної скарги, поновлено Державній казначейській службі України строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2018 у справі №910/2569/18, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою та призначено до розгляду на 18.10.2018, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2018 у справі №910/2569/18 до винесення Київським апеляційним господарським судом судового акту за результатами розгляду апеляційної скарги.

10.10.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Державної казначейської служби України надійшли пояснення у справі, в яких апелянт повторно наголосив на безпідставності застосування до спірних правовідносин приписів ст. 625 ЦК України, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 22.03.2018 у справі №914/3068/16 та від 25.06.2018 у справі №910/13889/17.

У зв'язку з розпочатою процедурою ліквідації та припиненням здійснення правосуддя Київським апеляційним господарським судом матеріали справи було передано до новоутвореного Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.11.2018 апеляційну скаргу Державної казначейської служби України передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2018 апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2018 у справі №910/2569/18 прийнято до провадження вищевказаним складом суду, поновлено Державній казначейській службі України пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження, відкрито Північним апеляційним господарським судом апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, призначено до розгляду на 17.12.2018, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2018 у справі №910/2569/18.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2018 у порядку ст. 216 ГПК України у розгляді справи №925/450/18 було оголошено перерву до 14.01.2019.

У судове засідання 14.01.2019 відповідач-1 явку свого уповноваженого представника повторно не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

За приписами ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Вислухавши думку представників позивача та відповідача-2, враховуючи, що відповідач-1 не повідомив суд про поважність причин нез'явлення до суду апеляційної інстанції, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

У судовому засіданні представник відповідача-2 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

14.01.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників апелянта та позивача, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.07.2015 у справі № 757/33127/14-ц з ПАТ «Укртрансгаз» стягнуто на користь:

- ОСОБА_2 авторську винагороду у розмірі 555 930,00 грн, пеню за прострочку виплати авторської винагороди в сумі 81 165,78 грн та судовий збір в сумі 3 654,00 грн, а всього 640 749,78 грн;

- ОСОБА_3 авторську винагороду у розмірі 555 930,00 грн, пеню за прострочку виплати авторської винагороди в сумі 81 165,78 грн та судовий збір в сумі 3 654,00 грн, а всього 640 749,78 грн;

- ОСОБА_4 авторську винагороду у розмірі 581 202,00 грн, пеню за прострочку виплати авторської винагороди в сумі 84 855,49 грн та судовий збір в сумі 3 654,00 грн, а всього 669 711,49 грн;

- ОСОБА_5 авторську винагороду у розмірі 555 930,00 грн, пеню за прострочку виплати авторської винагороди в сумі 81 165,78 грн та судовий збір в сумі 3 654,00 грн, а всього 640 749,78 грн.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 08.12.2015 у справі №757/33127/14-ц резолютивну частину рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.07.2015 у вказаній справі викладено в наступній редакції:

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ПАТ «Укртрансгаз» про стягнення авторської винагороди задовольнити, стягнути з останнього на користь:

- ОСОБА_2 авторську винагороду у розмірі 555 930,00 грн, збитки від інфляції в розмірі 194 575,50 грн, борг за користування коштами в розмірі 50 033,70 грн, пеню за прострочку її виплати в сумі 81 165,78 грн та судовий збір в сумі 3 654,00 грн, а всього 885 358,98 грн.

- ОСОБА_3 авторську винагороду у розмірі 555 930,00 грн, збитки від інфляції в розмірі 194 575,50 грн, борг за користування коштами в розмірі 50 033,70 грн, пеню за прострочку її виплати в сумі 81 165,78 грн та судовий збір в сумі 3 654,00 грн, а всього 885 358,98 грн.

- ОСОБА_5 авторську винагороду у розмірі 555 930,00 грн, збитки від інфляції в розмірі 194 575,50 грн, борг за користування коштами в розмірі 50 033,70 грн, пеню за прострочку її виплати в сумі 81 165,78 грн та судовий збір в сумі 3 654,00 грн, а всього 885 358,98 грн.

- ОСОБА_4 авторську винагороду у розмірі 581 202,00 грн, збитки від інфляції в розмірі 203 420,70 грн, борг за користування коштами в розмірі 52 308,18 грн, пеню за прострочку її виплати в сумі 84 855,49 грн та судовий збір в сумі 3 654,00 грн, а всього 925 440,37 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08.12.2015 у справі №757/33127/14-ц рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.07.2015 скасовано в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних і ухвалено в цій частині нове рішення, яким задоволено вказані позовні вимоги. В решті рішення суду залишено без змін. Стягнуто з ПАТ «Укртрансгаз» на користь:

- ОСОБА_2 авторську винагороду в розмірі 555 930,00 грн, збитки інфляції в розмірі 194 575,50 грн, борг за користування грошима в ромірі 50 033,70 грн, пеню за прострочку її виплати в сумі 81 165,78 грн та судовий збір у сумі 3 654,00 грн, а всього 885 358,98 грн;

- ОСОБА_3 авторську винагороду в розмірі 555 930,00 грн, збитки інфляції в розмірі 194 575,50 грн, борг за користування грошима в розмірі 50 033,70 грн, пеню за прострочку її виплати в сумі 81 165,78 грн та судовий збір у сумі 3 654,00 грн, а всього 885 358,98 грн;

- ОСОБА_5 авторську винагороду в розмірі 555 930,00 грн, збитки інфляції в розмірі 194 575,5 грн, борг за користування грошима в розмірі 50 033,70 грн, пен. за прострочку її виплати в сумі 81 165,78 грн та судовий збір у сумі 3 654,00 грн, а всього 885 358,98 грн;

- ОСОБА_4 авторську винагороду у розмірі 581 202,00 грн, збитки інфляції в розмірі 203 420,70 грн, борг за користування грошима в розмірі 52 308,18 грн, пеню за прострочку її виплати в сумі 84 855,49 грн та судовий збір в сумі 3 654,00 грн, а всього 925 440,37 грн.

Загальна сума заборгованості ПАТ «Укртрансгаз» згідно з рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08.12.2015 у справі № 757/33127/14-ц складає 3 581 517,31 грн.

На примусове виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 08.12.2015 у справі № 757/33127/14-ц Печерським районним судом м. Києва 28.12.2015 видані чотири відповідні виконавчі листи, які були пред'явлені стягувачами до примусового виконання до Печерського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ в м. Києві.

Державним виконавцем Печерського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві на підставі заяв стягувачів щодо примусового виконання рішення у справі №757/33127/14-ц були відкриті відповідні виконавчі провадження.

Так, зокрема, постановою від 28.01.2016 державним виконавцем Печерського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ в м. Києві було відкрите виконавче провадження № 49973205 щодо стягнення з ПАТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_5 885 358,98 грн.

Постановою від 05.02.2016 виконавче провадження №49973205 було зупинено у зв'язку з винесенням Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали від 18.01.2016 про відкриття касаційного провадження №6-1031ск15 за касаційною скаргою ПАТ «Укртрансгаз» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.07.2015 та на рішення Апеляційного суду м. Києва від 08.12.2015 у справі №757/33127/14-ц.

Постановою від 18.03.2016 державним виконавцем Печерського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ в м. Києві було поновлено виконавче провадження №49973205, у зв'язку з винесенням Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали про відхилення касаційної скарги ПАТ «Укртрансгаз».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що отримавши постанову від 18.03.2016 про поновлення виконавчого провадження №49973205, ПАТ «Укртрансгаз» у добровільному порядку сплатило на користь ОСОБА_5 суму в розмірі 885 358,98 грн.

Разом з тим, державним виконавцем Печерського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ в м. Києві було винесено постанову від 22.03.2016 про примусове стягнення з ПАТ «Укртрансгаз» 3 940 669,01 грн на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 08.12.2015 у справі № 757/33127/14-ц.

До вказаної суми входило: загальна сума боргу згідно рішення Апеляційного суду м. Києва від 08.12.2015 у справі №757/33127/14-ц в розмірі 3 581 517,31 грн та загальна сума виконавчого збору в розмірі 358 151,70 грн, з якої: 88 535,89 грн (в межах виконавчого провадження № 49973205), 88 535,89 грн (в межах виконавчого провадження № 49973187), 92544,03 грн (в межах виконавчого провадження №49973174) та 88 535,89 грн (в межах виконавчого провадження №49973217), а також загальна сума на проведення виконавчих дій в розмірі 1 000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаною постановою про стягнення виконавчого збору від 22.03.2016 в межах виконавчого провадження №49973205, ПАТ «Укртрансгаз» оскаржило її до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.10.2016 у справі № 826/5364/16 позовні вимоги ПАТ «Укртрансгаз» задоволено, постанову Печерського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ в м. Києві № ВП 49973205 від 22.03.2016 визнано протиправною та скасовано.

15.11.2017 позивач звернувся до Печерського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ в м. Києві із заявою вих. №1001ВИХ-17-5885 щодо повернення неправомірно стягнутої суми виконавчого збору в розмірі 88 535,89 грн в межах виконавчого провадження № 49973205.

У зв'язку з тим, що відповідачем-1 вказану суму виконавчого збору не було повернуто позивачеві, останній звернувся з даним позовом до суду про стягнення з Державного бюджету через Державну казначейську службу України на користь ПАТ «Укртрансгаз» 88 535,89 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконним стягненням виконавчого збору згідно постанови Печерського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ в м. Києві від 22.03.2016 № ВП 49973205, а також про стягнення 9 730,76 грн інфляційних нарахувань та 2 532,37 грн 3% річних.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову, а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні норми містяться також в статті 20 Господарського кодексу України, якою передбачено, що кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування шкоди.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник у зв'язку із спричиненням позивачеві шкоди, завданої протиправними діями державного виконавця Печерського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ в м. Києві внаслідок неправомірного стягнення виконавчого збору.

Частиною 2 статті 27 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 визначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб міністерств, інших центральних органів виконавчої влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави в порядку, визначеному законом.

Статтями 1173, 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди, згідно приписів ст. 56 Конституції України та ст.ст. 1173, 1174 ЦК України потрібна наявність таких елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) розміру шкоди;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою.

Так, спеціальна правова конструкція статей 1173, 1174 ЦК України, на відміну від загальних елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для наявності підстав для стягнення шкоди, виключає такий елемент як наявність вини.

За умовами даного делікту відповідальність органу державної влади настає у випадку незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкода), причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою. За відсутності хоча б одного з цих (трьох) елементів цивільна відповідальність не настає.

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом, а тому предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіянням ним шкоди.

При цьому, неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом вказаної норми, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Таким чином, встановлені постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.10.2016 у справі № 826/5364/16 факти неправомірності винесення державним виконавцем РВ ДВС м. Київ ГТУЮ в м. Києві Диких О.О. постанови про стягнення виконавчого збору від 22.03.2016 у виконавчому провадженні №49973205 не потребують повторного доказування, оскільки є преюдиційними.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції при розгляді даної справи дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відшкодування позивачеві у повному обсязі шкоди, завданої неправомірними діями державного виконавця.

При цьому, як правильно зазначає місцевий господарський суд, у розгляді позовів про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», статті 1174 ЦК України, маючи на увазі, що в таких випадках відповідачами можуть бути відповідні органи Державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження».

За приписом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою. Відшкодування такої шкоди органом державної влади, оскільки останній фінансується з державного бюджету України, здійснюється з відповідного бюджету. Відтак, участь органів Державного казначейства України як іншого відповідача є ознакою, притаманною для всіх спорів про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органів державної влади.

Згідно зі ст. 25 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до пп. 2 п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У рішенні Конституційного суду України №12-рп/2001 від 03.10.2001 у справі № 1-36/2001 визначено, що не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання органів державної влади.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відшкодування шкоди у даній справі може здійснюватися лише за рахунок коштів державного бюджету, а тому заявлена до стягнення шкода підлягає стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Крім того, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність заявлених позивачем вимог про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ПАТ «Укртрансгаз» 3 % річних в сумі 2 532,37 грн та 9 730,76 грн інфляційних втрат, а доводи апелянта в цій частині є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У зв'язку з тим, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.10.2016 у справі № 826/5364/16 було визнано протиправною та скасовано постанову Печерського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ в м. Києві № ВП 49973205 від 22.03.2016 про стягнення з боржника виконавчого збору, то обов'язок щодо повернення останнього боржникові виник у державного виконавця з моменту набрання законної сили вказаною постановою.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20.01.2016 № 6-2579цс15, при розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

При цьому, як зазначив Верховний Суд України у постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, якщо зобов'язання зводиться до сплати грошей, то таке зобов'язання є грошовим.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Вказані висновки про правильне застосування норм права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, а також враховані у постановах Верховного Суду від 06.08.2018 у справі № 916/1914/17 та від 07.10.2018 у справі № 908/2552/17.

Відповідно до частин 1, 4 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, з огляду на виникнення між сторонами у даній справі грошового зобов'язання, яке полягає у відшкодуванні шкоди, завданої неправомірними діями державного виконавця, а також наявність прострочення у виконанні цього зобов'язання та відсутність спеціальних норм, які регулюють вказані правовідносини, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимоги позивача про застосування положень ст. 625 ЦК України є обґрунтованими.

Посилання апелянта на те, що приписи статті 625 ЦК України, які передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, не розповсюджуються на правовідносини, що регулюються спеціальним законодавством, у тому числі, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що дані правовідносини не стосуються виконання судового рішення, а випливають із встановленого факту неправомірності дій державного виконавця, які призвели до завдання шкоди ПАТ «Укртрансгаз».

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ПАТ «Укртрансгаз» 9 730,76 грн інфляційних нарахувань та 2 532,37 грн 3% річних.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з приписами ч. 1-3 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ПАТ «Укртрансгаз» 88 535,89 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконним стягненням виконавчого збору згідно з постановою Печерського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ в м. Києві від 22.03.2016 № ВП 49973205, а також 2 532,37 грн 3% річних та 9 730,76 грн збитків від інфляції.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 31.05.2018 у справі №910/2569/18 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Державної казначейської служби України - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2018 у справі №910/2569/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2018 у справі №910/2569/18 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2018 у справі №910/2569/18.

4. Матеріали справи №910/2569/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.01.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук