ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року Справа № 906/400/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Савченко Г.І., суддя Крейбух О.Г. , суддя Демидюк О.О.

секретар судового засідання Соколовська О.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, посвідчення від 25.04.2018р.

відповідача - не з'явився

третя особа - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" на рішення господарського суду Житомирської області від 24.09.2018р. (ухвалене у м. Житомирі, об 16:30 год., повний текст складено 03.10.2018р.)

у справі №906/400/18 (суддя А.В. Шніт)

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн"

до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Сільськогосподарський виробничий кооператив "Перший національний виробничий кооператив"

про стягнення 711 346,67 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 24.09.2018р. у справі №906/400/18 позов ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн" до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн" 625 048,96 грн основного боргу; 43 402,31 грн пені; 27 304,40 грн інфляційних; 8 219,81 грн 3% річних; 10 559,62 грн судового збору.

У стягненні 693,54 грн пені, 6 523,53грн інфляційних та 154,12 грн 3% річних відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" подало апеляційну скаргу до суду, в якій просить скасувтаи оскаржуване рішення та прийняти нове про закриття провадження у справі у зв'язку із відсутністю предмета спору на підставі ч. 2 ст. 231 ГПК України. Здійснити розподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги скаржник зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим.

Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що зустрічне зарахування відбулося щодо однорідних грошових вимог, а саме вимоги щодо повернення суми попередньої оплати, що виникла у зв'язку із невиконанням позивачем умов щодо поставки товару та вимоги щодо повернення позики. Обставини щодо невиконання позивачем обов'язку щодо поставки товрау та визнання обов'язку щодо повернення попередньої оплати підтверджуються матеріалами справи. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції зроблено невірний висновок про те, що у покупця було тільки одне право вимоги до позивача щодо поставки товару, а грошового права вимоги щодо повернення передплати з урахуванням індексу інфляції та сплати 3% річних не було, що суперечить ч. 2 ст. 693, ч. 2 ст. 625, ст. 536 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн" просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник позивача доводи апеляційної скарги заперечив, просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідач та третя особа в судове засідання своїх повноважних представників не направили.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає не задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 18.11.2016р. між ТОВ "Торгагро сольюшн" (позикодавець/позивач) та ТОВ "Цефей-Груп" (позичальник/відповідач) укладено договір позики №1811-ТЦ (Поворотної фінансової допомоги) (далі-Договір), за умовами якого в порядку та на умовах визначених цим договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п.2.1 цього Договору, а позичальник зобов'язується повернути позику протягом визначеного цим Договором строку.

Пунктом 2.1 договору визначено, що розмір позики становить 1000000,00 гривень.

Згідно п. 4.1 договору, строк повернення позики: 12 (дванадцять) місяців.

Відповідно до п. 5.1 договору, після закінчення строку, визначеного п. 4.1 цього договору, позичальник зобов'язується протягом 10 (десяти) календарних днів повернути позикодавцеві позику.

Пунктом 5.3 договору сторони обумовили, що позика вважається повернутою позикодавцеві в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його поточний рахунок.

Згідно п. 6.1 договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові.

Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього договору та закінчується в момент виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором (п. 6.2 договору).

На виконання умов договору позики №1811-ТЦ від 18.11.2016р. позивачем було перераховано 625048,96грн, що підтверджується платіжними дорученнями №2176 та №2177 від 21.11.2016р. /а.с.14-15, т.1/.

Відповідач свій обов'язок щодо повернення позики не виконав, кошти у розмірі 625048,96грн в обумовлені договором строки не повернув.

За вказаних обставин, з метою захисту порушеного майнового права, позивач звернуся з позовом до Господарського суду Житомирської області про стягнення на його користь 625048,96 грн основного боргу, 44095,85 грн пені, 33827,93 грн інфляційних збитків, 8373,93 грн 3% річних.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Частиною 1 статі 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонами ґрунтуються на укладеному між позивачем та відповідачем договорі позики №1811-ТЦ (поворотної фінансової допомоги) від 18.11.2016р.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як вбачається із матеріалів справи, підтверджується матеріалами справи, що позивачем 21.11.2016р. було надано відповідачу позику (поворотну фінансову допомогу) у розмірі 625 048,96 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №2176 та №2177 від 21.11.2016р. /а.с.14-15, т.1/.

Відповідач в порушення умов договору позики допустив прострочення в частині повернення коштів.

За вказаних обставин, враховуючи невиконання ТОВ "Цефей Груп" договірних зобов'язань, позовні вимоги в частині стягнення 625048,96грн обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Щодо доводів відповідача про здійснення відступлення права вимоги між сторонами та зарахування зустрічних однорідних вимог.

Згідно з ст.cт. 202, 203 ГК України зобов'язання припиняється, зокрема зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними, тобто вони повинні бути однорідними у розумінні їх матеріального змісту, тобто мати однорідний предмет; 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Отже, зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Разом з тим, ще одною важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов'язань.

Як вказує відповідач та вбачається з матеріалів справи, 23.05.2018 між Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" (первісний кредитор - третя особа) та відповідачем (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) №4-ЦГ до позивача на суму 2000000,00грн /а.с. 64, т.1/.

Згідно акту приймання - передачі документів від 23.05.2018, на виконання умов Договору №4-ЦГ, первісний кредитор - Сільськогосподарський виробничий кооператив "Перший національний виробничий кооператив" передав, а новий кредитор - "Цефей Груп" прийняв документи, що засвідчують права, які передаються за п.1.1 договору про відступлення права вимоги (цесії) № 4-ЦГ від 23.05.2018 (а.с. 124).

Наявний у справі акт приймання-передачі документів, на виконання умов договору №4-ЦГ, підписаний сторонами Договір цесії, копія договору про відступлення права вимоги №4-ЦГ, копія картки-рахунку № 631 від 23.05.2018р. спростовують твердження позивача щодо відсутності доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Відповідач листом №24/05/2018 від 24.05.2018р. повідомив позивача про припинення зобов'язання зарахуванням на суму 17728513,61 грн /а.с. 68, т.1/.

Відповідно до п.1.1 договору уступки права вимоги (цесії), первісний кредитор оплатно передає (відступає) належне йому право вимоги згідно із договором поставки №27/02-С від 27.02.2017 на суму 20000000,00грн, укладеним між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Торгагро Сольюшн" (надалі - боржник) і первісним кредитором (надалі - "основний договір"), а новий кредитор на умовах цього договору приймає право вимоги, що належить первісному кредитору за Основним договором.

За умовами цього договору, від первісного кредитора переходять до нового кредитора усі права та зобов'язання, що виникли з Основного договору, в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення даного Договору (п.1.2 договору цесії).

Таким чином, СВК "Перший національний виробничий кооператив" переуступив ТОВ "Цефей Груп" право вимоги по договору поставки предметом якого є поставка пшениці 3-го класу урожаю 2017 року.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВГСУ від 12.12.2017р. у справі №911/3906/16.

Грошові вимоги мають презюмуватися як однорідні у силу однорідності грошей як предмета виконання зобов'язань. Отже, вимога про сплату грошей за загальним правилом може бути однорідною із іншою вимогою лише про сплату грошей. Адже гроші як предмет задоволення майнової вимоги мають ознаку замінності, абсолютної еквівалентності та інші властивості, що дозволяють проводити обмін та інші грошові операції.

Вимога про сплату грошей за загальним правилом може бути однорідною лише із іншою вимогою про сплату грошей.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВС №910/13547/17 від 16.05.2018р.

Так, за укладеним між сторонами договором позики №1811-ТЦ позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти та розраховує виключно на повернення таких коштів у повній сумі.

Натомість, за договором поставки №27/02-С від 27.02.2017р., покупець (третя особа) розраховує виключно на отримання товару, а повернення попередньої оплати можливе лише як наслідок невиконання зобов'язань постачальником. При цьому обставини щодо настання обов'язку з повернення такої попередньої оплати також підлягають встановленню.

Враховуючи викладене, зобов'язання, які виникни між сторонами на підставі Договору поставки №27/02-С від 27,02.2017р. не є однорідними по відношенню до Договору позики №1811-ТЦ від 18.11.2016р., тому в силу ст. 601 ЦК України не можуть бути припиненими шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення 44095,85рн пені, 33827,93грн інфляційних та 8373,93грн 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як передбачено ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Пунктом 7.2. Договору передбачено, що за порушення строків повернення позики Позикодавець має право нарахувати Позичальнику неустойку у розмірі облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості, за кожний день прострочення.

З розрахунку позивача вбачається, що останній просить стягнути пеню у розмірі 44095,85грн, яка обрахована за період з 29.11.2017р. по 10.05.2018р. /а.с.7, т.1/.

Разом з тим, судом встановлено, що позивач здійснюючи нарахування пені невірно визначив дату з якої слід здійснювати нарахування.

Так, умовами договору позики, зокрема п.6.1, визначено, що договір вважається укладеним з моменту передання позики. Строк повернення позики 12 місяців (п.4.1 договору). Після закінчення строку, визначеного в п.4.1 цього договору, позичальник зобов'язується протягом 10 календарних днів повернути позикодавцеві позику (п.5.1 договору).

Матеріалами справи підтверджено, що позика у розмірі кошти передано відповідачу 21.11.2016р.

Таким чином останній днем повернення позики з урахуванням вищевказаних умов договору є 01.12.2017 року, а відтак, право на нарахування пені у позивача виникло з 02.12.2017р., тобто пеню слід обраховувати з 02.12.2017р. по 10.05.2018р.

Перерахувавши заявлену пеню, виходячи із суми заборгованості, колегія суддів дійшла висновку, що розмір пені за даний період становить 43 402,31грн. В іншій частині позовних вимог про стягнення 693,54грн пені слід відмовити.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, три відсотки річних та інфляційні втрати підлягають стягненню на підставі закону як вид відшкодування за завдані втрати незалежно від укладення договору та не є штрафними санкціями, право на нарахування яких виникає у зв'язку з невиконанням або несвоєчасним виконанням зобов'язань за договором.

При цьому, згідно п.3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (з відповідними змінами і доповненнями) інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Враховуючи викладені обставини, позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних нарахувань.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні у розмірі 33 827,93 грн та 3% річних в сумі 8 373,93грн обраховані за період з 29.11.2017р. по 10.05.2018р. на суму простроченої заборгованості 625048,00 грн.

Під час перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Однак, як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, розрахунок інфляційних втрат, проведений позивачем, зазначеним критеріям не відповідає, оскільки остаточне повернення позики мало відбутись не пізніше 01.12.2017р. Враховуючи неповернення відповідачем отриманих коштів у строк визначений договором №1811-ТЦ у позивача виникло право на нарахування інфляційних на суму 625 048,96 грн з січня 2018 року.

Перерахувавши заявлені інфляційні втрати (за період січень-травень 2018 року), колегія суддів дійшла висновку, що розмір інфляційних за даний період становить 27304,40 грн. В іншій частині позовних вимог про стягнення 6523,53 грн інфляційних слід відмовити, оскільки розрахунок здійснений з порушенням чинного законодавства України.

Перевіривши заявлені 3% річних за період з 02.12.2017р. по 10.05.2018р. колегія суддів дійшла висновку, що правомірно нарахованими є 3% річних у розмірі 8219,81 грн. Вимоги в частині 154,12 грн 3 % річних необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню на суму 703975,48 грн, з яких: 625048,96 грн основного боргу, 43402,31 грн пені, 8219,81 грн 3% річних та 27304,40 грн інфляційних. У стягненні 693,54 грн пені, 154,12 грн 3% річних та 6523,53 грн інфляційних суд відмовляє.

Колегія суддів зазначає наступне щодо витрат на надання правової допомоги у розмірі 10000,00 грн.

Відповідно до ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, в якості доказу понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00грн до матеріалів справи долучено копії договору про надання правової допомоги №6/С від 12.06.2018р., ордеру серії РН-710 №006 від 12.06.2018 свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії РН №1385, акту виконаних робіт (наданих послуг) №1 від 20.08.2018, акту виконаних робіт (наданих послуг) №7 від 30.07.2018, виконаних адвокатом, копії квитанцій до прибуткового касового ордеру /а.с. 86-88; 213-217, т.1/.

У п. 1.1 договору про надання правової допомоги №6/С від 12.06.2018 сторони визначили, що клієнт доручає, а "Адвокатське бюро "ОСОБА_1 та партнери" приймає на себе зобов'язання надати юридичну допомогу у обсязі та на умовах передбачених даним договором у судових справах, у тому числі судах загальної юрисдикції, господарських судах, третейських судах, судах адміністративного судочинства, апеляційної та касаційної інстанції.

Договір про надання правової допомоги не містить вказівки на те, яку суму гонорару сторони (адвокат та клієнт) обумовили за представництво інтересів відповідача у справі №906/400/18. Додаткових угод до Договору із зазначенням у ній суми гонорару позивачем також не надано.

Матеріали справи містять акт (звіт) виконаних робіт (наданих послуг) №1 від 20.08.2018р. та акт виконаних робіт (наданих послуг) №7 від 30.07.2018р., згідно яких неможливо зробити висновок про узгодження суми гонорару відповідачем та адвокатом за надання правової допомоги у справі №906/400/18.

Акт виконаних робіт (наданих послуг) №7 від 30.07.2018р., підписаний позивачем та Адвокатським бюро "Сергія Сапожніка" на виконання договору про надання правничої допомоги від 10.01.2018р. Судом першої інстанції встановлено, що договору про надання правничої допомоги від 10.01.2018р. позивач не надав.

Квитанції до прибуткового касового ордеру від 20.08.2018р. на суму 6400,00грн та від 30.07.2018 на суму 2000,00грн, не є належними та допустимими доказами понесених позивачем у справі витрат на правову допомогу.

Окрім того, позивачем не надано для огляду оригіналів документів, які підтверджують понесення витрат на правову допомогу, а саме: акту (звіт) виконаних робіт (наданих послуг) №1 від 20.08.2018р., акту виконаних робіт (наданих послуг) №7 від 30.07.2018р., квитанцій до прибуткового касового ордеру від 20.08.2018р. на суму 6400,00грн та від 30.07.2018р. на суму 2000,00грн, тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Отже, доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України Північно-західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" на рішення господарського суду Житомирської області від 24.09.2018р. у справі №906/400/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 24.09.2018р. у справі №906/400/18 залишити без змін.

3. Справу №906/400/18 повернути Господарському суду Житомирської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "18" січня 2019 р.

Головуючий суддя Савченко Г.І.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Демидюк О.О.