ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

03.01.2019м. ДніпроСправа № 904/2195/13

За поданням державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Мігільової Т.М.

про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України ОСОБА_2

У справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпрообленерго" в особі Криворізьких міських електричних мереж Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпрообленерго"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 11 252,50 грн.

Суддя Петренко І.В.

Без представників.

СУТЬ СПОРУ:

29.12.2018 від державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Мігільової Т.М. отримано подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України ОСОБА_2

Короткий зміст вимог. На виконанні у Центрально-Міському відділі державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції перебуває виконавче провадження, зареєстроване в ЄДРВП за №53316338 від 03.02.2017 по наказу Господарського суду Дніпропетровської області №904/2195/13 від 13.05.2013 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ "ДТЕК Дніпрообленерго" 11252,60грн.

Заявник стверджує, що прізвище ОСОБА_2 змінено на ОСОБА_2.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області №904/2195/13 від 13.05.2013 в добровільному порядку не виконується, що підтверджується наступним.

03.02.2017 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

25.01.2015 винесено постанову про накладення арешту на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, нерухоме майно, яке зареєстровано за ОСОБА_2 відсутнє.

Згідно отриманої відповіді з Державної фіскальної служби України про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах боржниками-юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями станом на 25.07.2017 та станом на 14.05.2018 за боржником розрахункові розрахунки не зареєстровані.

Згідно отриманої відповіді з Державної фіскальної служби України про джерела отримання доходів боржників-фізичних осіб станом на 25.07.2017 та станом на 14.05.2018 інформація відсутня.

Згідно отриманої відповіді з відділу Управління Пенсійного фонду України станом на 25.07.2017 та станом на 14.05.2018 боржник як пенсіонер на обліку в управлінні не перебуває та пенсійних виплат не отримує, щодо офіційного місця працевлаштування інформація відсутня.

Боржник неодноразово викликався до відділу ДВС для сплати заборгованості (дати виклику 08.02.2017, 10.03.2017, 21.06.2017, 25.07.2017, 15.02.2017, 16.04.2018, 11.06.2018), однак безрезультатно.

18.07.2018 на адресу відділу ДВС надійшла заява стягувача відповідно до якої останній повідомив, що боржник ОСОБА_2 часто виїжджає закордон України, а саме до Російської Федерації, де неофіційно працює.

02.09.2017 державним виконавцем здійснено вихід за адресою вказаною у виконавчому документі - АДРЕСА_1, з метою виявлення майна, яке підлягає опису та арешту. На момент виходу державного виконаця за адресою боржника, двері будинку ніхто не відчинив, про що складено акт державного виконавця.

Враховуючи викладені обставини, державний виконавець має достатньо підстав вважати, що боржник має намір вчинити всі можливі дії з метою ухилення від виконання рішення.

Судом враховано положення статті 337 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розглядається судом негайно.

Термін «негайно» у розумінні рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1988 у справі «Броуґан та інші проти Сполученого Королівства» є виправданим, якщо строк триває до 4-х днів.

В даному випадку подання судом отримано 29.12.2018 (субота), справа №904/2195/13 отримана з архіву 03.01.2019, що підтверджується замовленням на одержання справи з архіву і того ж дня подання розглянуто судом.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, беручи до уваги, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а є результатом оцінки належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, надаючи оцінку зібраним у справі доказам в цілому, і кожному доказу окремо, який міститься у справі, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, господарський суд дійшов наступних висновків.

За приписами частин 1-3 статті 337 Господарського процесуального кодексу України тимчасове обмеження фізичної особи - боржника у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як виключний захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

З системного аналізу наведених правових норм полягає, що означений захід є виключним заходом забезпечення виконання судового рішення, застосування якого є правом, а не обов'язком суду.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Слід зазначити, що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань, тобто наявність лише самого зобов'язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Крім того, головний державний виконавець не надав доказів того, що боржник має паспорт громадянина Украйни для виїзду за кордон і відповідно має реальну можливість виїхати за межі України. (Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у Листі від 01.02.2013 Верховного Суду України «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України»).

Згідно змісту Листа від 01.02.2013 Верховного Суду України «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» однією з підстав для відмови у задоволенні подань є відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов'язань і відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання.

Верховним Судом України в означеному Листі також зроблено висновок, що поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Проте, всупереч наведеного, державний виконавець Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Мігільова Таміла Михайлівна не надала суду належних та допустимих доказів вчинення боржником свідомих діянь, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення по цій справі.

Навпаки, державним виконавцем представлено суду докази, з яких вбачається. що у боржника банківські рахунки відсутні, що фактично вказує на відсутність суб'єктивної складової у невиконанні боржником своїх зобов'язань.

Крім цього, суд зазначає, що державний виконавець Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Мігільова Таміла Михайлівна не надала суду належних та допустимих доказів, що свідчать про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання.

Як вказувалось судом, заявником заявлено про застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника.

Наразі, суд також вважає за доцільне звернуту увагу заявника на те, що відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення означеної статті повністю узгоджуються з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно зі статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно свою власну. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у Цивільному кодексі України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Відповідно до статей 269, 313 Цивільного кодексу України особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Отже, виходячи з вищевикладеного полягає, що у даному випадку задоволення подання з підстав, викладених державним виконавцем, могло призвести до безпідставного обмеження права фізичної особи на свободу пересування, яке передбачено Конституцією України.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні подання державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Мігільової Т.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2.

Таким чином, керуючись приписами статей 234, 235, 337 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Мігільової Т.М. про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання (частина 2 статті 234 Господарського процесуального кодексу України), а саме з 03.01.2019.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Дата підписання та складення повного тексту ухвали - 03.01.2019.

Суддя І.В. Петренко

Згiдно з оригіналом
Помічник судді В.С. Лисаченко