АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1443/18
Південно-Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Лавриненко Л.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Безпалюк А.В.,

за участю представників учасників справи:

від позивача - адвокат, ОСОБА_1, ордер

від відповідача - адвокат Несвітайло І.М. за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Павлова Валентина Володимировича

на рішення Господарського суду Одеської області від 26.10.2018

по справі №916/1443/18

за позовом Фізичної особи-підприємця Павлова Валентина Володимировича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал»

про зобов'язання укласти додаткову угоду

ВСТАНОВИВ:

В липня 2018 року Фізична особа-підприємець Павлов Валентин Володимирович (далі - ФОП Павлов В.В.) звернувся до господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» (далі - ТОВ «Інфокс») про зобов'язання укласти додаткову угоду №1 до договору №6717/3 від 24.01.2013 року.

Позов обґрунтований тим, що 24.01.2013 року між ФОП Павловим В.В. та відповідачем був укладений договір №6717/3 про надання послуг водопостачання та водовідведення, однак правила приймання стічних вод підприємств, установ, і організацій в систему каналізації м. Одеси, затверджені рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №632 від 14.06.2007 року (надалі - Правила), на момент укладення договору, не набули чинності, отже, застосування цих правил як нормативного документа та джерела регулювання відносин сторін договору №6717/3 та посилання на них у тексті зазначеного договору є неможливим. Водночас, позивач наполягає на виключені пп. 2.3.2 укладеного між сторонами договору, оскільки, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постаново Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 прямо заборонено відповідачу обмежувати надання послуг постачання холодної та гарячої води і водовідведення, в зв'язку з чим спірний пункт договору має бути виключено із змісту договору на підставі ч.1 ст. 203 ЦК України, як такий, що не відповідає Закону. Разом з тим, позивач вважає, що зазначення реквізитів сторін є обов'язковим для господарського договору та у разі їх зміни наступає необхідність внесення відповідних змін у договорі, у зв'язку з чим, позивач просить суд зобов'язати відповідача укласти відповідну додаткову угоду, як з Фізичною особою-підприємцем Павловим Валентином Володимировичем. Крім цього, позивач зазначає, що 12.05.2018 року направив відповідачу пропозицію про укладення відповідної додаткової угоди з відповідними примірниками. Однак, 09.07.2018 року відповідач надіслав лист №3597ВК-11 від 25.06.2018 в якому відмовився від укладення спірної додаткової угоди, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду, в порядку ч. 4 ст. 188 ГК України.

Рішенням господарського суду Одеської області від 26.10.2018 у задоволенні позову відмовлено

Рішення мотивоване тим, що позивачем при зверненні з даним позовом жодним чином не визначено наявності обставин щодо істотного порушення відповідачем умов укладеного договору. Водночас, посилання позивача на невідповідність окремих умов договору положенням Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та порушення процедури набрання законної сили Правилами приймання стічних вод підприємств, установ, і організацій в систему каналізації м. Одеси, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №632 від 14.06.2007 року у розумінні ст. 651 ЦК України не є підставою для внесення змін у договір, шляхом підписання відповідної додаткової угоди. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. При цьому, суд зазначив, що за приписами ч. 2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення, суд обмежений межами заявлених позовних вимог. Щодо вимог позивача про внесення змін у реквізити позивача з фізичної особи на фізичну особу-підприємця суд зазначає, що позивачем при зверненні з пропозицією щодо внесення змін у реквізити позивача, не надано доказів надання відповідних документів, відповідно до положень п. 7.7 договору №6717/3, в зв'язку з чим суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача в цій частині.

Не погоджуючись із даним рішенням, ФОП Павлов В.В. звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скарго, в якій просить рішення скасувати, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скаржник вважає, що приймаючи рішення суд першої інстанції порушив норми процесуального права (ч. 1 ст. 14 ГПК України) та неправильно застосував норми матеріального права, яке полягає у застосуванні до спірних правовідносин ст. 651 ЦК України (яка не підлягає застосуванню) та не застосовані ч. 1 ст. 203 ЦК України (яка на думку позивача врегульовує спірні правовідносини).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у позовній заяві ФОП Павлов В.В. не зазначав про порушення відповідачем умов договору № 6717/3 від 24 січня 2013 року та взагалі не посилався на ст. 651 ЦК України, як на підставу для задоволення позовних вимог. Так, у позовній заяві ФОП Павлов В.В. посилається на ч.1 ст.203 ЦК України, як на підставу для внесення змін до договору через нечинність регуляторного акту - Правил приймання стічних вод підприємств, установ і організацій в систему каналізації м. Одеси, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 632 від 14 червня 2007 року. Проте, незважаючи на це суд першої інстанції вирішив спір з інших підстав, на які позивач не посилався - порушення відповідачем умов договору № 6717/3 та зазначив на відсутність таких порушень, та, як наслідок, на відсутність підстав для задоволення позову. Однак, такого позову (з таких підстав) позивачем заявлено не було. Таким чином, на думку апелянта, суд першої інстанції розглянув неіснуючий спір, що є порушенням ч. 1 ст. 14 ГПК України.

Висновок суду про те, що позивач не надав документів, які підтверджують що він є фізичною особою-підприємцем не відповідає обставинам справи, оскільки відповідна інформація не підлягає доведенню та є у відкритому доступі - в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже, скаржник вважає, що виходячи з визначених позивачем підстав позову спірні правовідносини не врегульовуються положеннями ст. 651 ЦК України, які були помилково застосовані судом першої інстанції. Вирішуючи спір суд мав застосувати положення ч. 1 ст. 203 ЦК України, на яку посилався позивач, оскільки саме ця норма вказує про те, що умови договору не повинні суперечити актам законодавства.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 року відкрито провадження у справі №916/1443/18 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Павлова Валентина Володимировича на рішення Господарського суду Одеської області від 26.10.2018.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 28.11.2018 справу №916/1443/18 призначено до розгляду на 17.01.2018.

12.12.2018 до Південно-західного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що посилання позивача на невідповідність окремих умов договору положенням Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та порушення процедури набрання законної сили Правилами приймання стічних вод підприємств, установ, і організацій в систему каналізації м. Одеси, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №632 від 14.06.2007 року у розумінні ст. 651 ЦК України не є підставою для внесення змін у договір, шляхом підписання відповідної додаткової угоди. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст.204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Щодо вимог позивача про внесення змін у реквізити позивача з фізичної особи на фізичну особу-підприємця відповідач вважає, що відповідно до п. 7.7 договору сторонами за взаємним волевиявленням, погоджено надання споживачем у такому разі необхідних документів, що буде підставою для укладення нового договору. Однак, позивачем при зверненні з пропозицією щодо внесення змін у реквізити позивача, не надано доказів надання відповідних документів, відповідно до положень п. 7.7 договору №6717/3, в зв'язку з чим, на думку відповідача, суд дійшов вірного висновку про відсутність порушеного права позивача в цій частині.

Оскільки позовними вимогами позивача є внесення змін у договір, то відповідач вважає, що застосування ст.188 ГК України та ст. 651 ЦК України, а не ст.203 ЦК України, цілком відповідають нормам матеріального права. Порушення норм процесуального права взагалі не зазначені у апеляційній скарзі.

В судовому засіданні 17.01.2019 представник позивача надав пояснення, якими підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити останню.

Представник відповідача 17.01.2019 надала пояснення, в яких просила, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду - без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників учасників справи, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ФОП Павлова В.В. не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.01.2013 року між відповідачем, як виробником та фізичною особою Павловим Валентином Володимировичем, як споживачем укладено договір на надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення (для ФОП та ФО) №6717/3 (надалі - договір), згідно з яким виробник зобов'язався надати послуги з централізованого водопостачання (подача холодної питної води на об'єкти споживача), а також з централізованого водовідведення (приймання стічних вод холодного та гарячого водопостачання, ливневих, ненормативно-очищених стічних вод та стічних вод від артезіанських свердловин та шахтних колодців, які скидаються споживачем в систему комунальної каналізації) у відповідності до дислокації об'єктів (додаток №1).

У відповідності до п. 2.1 договору, сторони зобов'язані керуватись діючими нормативними актами, зокрема, Правила приймання стічних вод підприємств, установ, і організацій в систему каналізації м. Одеси, затверджені рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №632 від 14.06.2007 року.

Виробник зобов'язаний постачати споживачу холодну питну воду цілодобово чи за графіком, затвердженому місцевими органами державної власності та приймати стоки згідно стану мереж та споруд водопроводу та каналізації (п.п. 2.2.1 договору).

За умовами п.п. 2.3.2 договору, виробник має право відмовитись від виконання зобов'язань, передбачених п. 2.2.1 даного договору, у випадку порушення споживачем п. 2.4.15 зазначеного договору, при виникненні заборгованості.

Положеннями п.п. 2.4.15 договору визначено обов'язок споживача своєчасно та в повному обсязі сплачувати вартість послуг водопостачання та водовідведення, скидання ненормативно-очищених стоків, та інші платежі, передбачені «Правилами водокористування» та «Правилами приймання стічних вод», та умовами даного договору.

За умовами п. 7.4 договір діє з 24.01.2013 до 31.12.2015 в частині надання послуг водопостачання та водовідведення. Договір в частині надання послуг водопостачання та водовідведення вважаться продовженим на наступні 5 років, якщо за місяць до його закінчення сторону не дійдуть згоди внести зміни або припинити його дію.

Для укладення даного договору для фізичних осіб-підприємців споживач зобов'язаний надати: копію виписки з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; копію паспорта; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера; копію свідоцтва платника ПДВ або єдиного податку; довідку - форма 4 ОПП, згоду-повідомлення на обробку персональних даних (п. 7.7. договору).

ФОП Павлов В.В. надіслав на адресу відповідача лист від 11.05.2018 №11/05/18-1 з пропозиціє про внесення змін до договору 6717/3 від 24.01.2013.

Листом від 25.06.2018 вих. № 3597ВК-11 відповідач відмовив позивачу в укладанні додаткової угоди до договору №6717/3.

Отже, позивачем було надіслано відповідачу пропозицію щодо укладення між сторонами спірної додаткової угоди, яка була залишена відповідачем без задоволення, що стало підставою для звернення ФОП Павлова В. В. до суду з відповідним позовом, в порядку ст. 188 Цивільного кодексу України.

Так, стосовно вимог позовної заяви ФОП Павлов В.В. про зобов'язання ТОВ «Інфокс» укласти з позивачем додаткову угоду №1 до договору про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення №6717/3 від 24.01.2013 року, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути зміна правовідносин.

В силу ч. 2 ст.20 ГК України, права та законні інтереси суб'єктів господарювання захищаються шляхом, зокрема, установлення, зміни і припинення господарських правовідносин.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування (ч. 3 ст. 179 ГК України).

Однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ст. 3, ч. 2 ст. 14 ЦК України).

Проте, відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Отже, свобода договору не є безмежною.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Господарським судом вірно встановлено, що підстави для зміни або розірвання договору наведені у ст. 651 Цивільного кодексу України, згідно якої визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору.

Тобто, закон пов'язує можливість внесення судом змін у договір на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

За таких обставин, обов'язок щодо наявності підстав для внесення змін у договір покладається саме на позивача, як на сторону яка вимагає внесення змін у договір.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем при зверненні з даним позовом жодним чином не визначено наявності обставин щодо істотного порушення відповідачем умов укладеного договору, у зв'язку з чим, позовні вимоги щодо зобов'язання ТОВ «Інфокс» укласти з позивачем додаткову угоду №1 до договору про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення №6717/3 від 24.01.2013 року не підлягають задоволенню та господарським судом було правомірно відмовлено в їх задоволенні, адже відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Щодо вимог позивача про внесення змін у реквізити позивача з фізичної особи на фізичну особу-підприємця судова колегія зазначає наступне.

17.04.2007 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис про державну реєстрацію Павлова Валентина Володимировича, як фізичної особи-підприємця.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні договору від 24.01.2013 року №6717/3, позивачем було надано документи передбачені для укладення договору з фізичною особою, а не з фізичною особою-підприємцем.

Пунктом 7.7. договору від 24.01.2013 за № 6717/3 сторони узгодили, що для укладення даного договору для фізичних осіб-підприємців споживач зобов'язаний надати: копію виписки з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; копію паспорта; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера; копію свідоцтва платника ПДВ або єдиного податку; довідку - форма 4 ОПП, згоду-повідомлення на обробку персональних даних.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що позивач при зверненні з пропозицією щодо внесення змін у реквізити позивача, надано докази надання відповідних документів, відповідно до положень п. 7.7 договору №6717/3, у зв'язку з чим, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, про відсутність порушеного права позивача в цій частині.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що інформація про те, що позивач є фізичною особою-підприємцем є у відкритому доступі - в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та не підлягає доказуванню, а отже цього на думку позивача достатньо для внесення змін у реквізити позивача з фізичної особи на фізичну особу-підприємця, суперечить вимогам п. 7.7 договору №6717/3, в якому сторони передбачили певний порядок для укладання договору з фізичною-особою підприємцем.

Колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача, як на правову підставу для внесення за рішенням суду змін до спірного договору, які обґрунтовуються положеннями ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки наведеними законодавчими приписами висуваються вимоги до правочинів, при недотриманні яких законом пов'язується настання таких правових наслідків як недійсність правочину. Втім такі вимоги позивачем до суду не заявлялись.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги вищевикладене, судова колегія не вбачає будь-яких передбачених ст. ст. 277-279 ГПК України правових підстав для скасування рішення місцевого суду, у зв'язку з чим, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення господарського суду Одеської області від 26.10.2018 у справі №916/1443/18 є законним, обґрунтованим та таким, що прийнято з додержання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 26.10.2018 у справі №916/1443/18 залишити без змін, а апеляційну скарг - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 22.01.2019.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Філінюк І.Г.