ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2019 р. Справа№ 920/728/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши в письмову провадженні апеляційну скаргу Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області

на рішення Господарського суду Сумської області

від 21.05.2018 (головуючий суддя Спиридонова Н.О., судді: Заєць С.В., Соп'яненко О.Ю.)

за позовом Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області, м. Путивль, Путивльський р-н, Сумська обл.

до фізичної особи-підприємця Меньшової Галини Павлівни, м. Путивль, Путивльський р-н, Сумська обл.

про стягнення 130 623 грн. 90 коп.

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Путивльська міська рада Путивльського району Сумської області (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до фізичної особи-підприємця Меньшової Галини Павлівни (надалі - відповідач) про стягнення збитків у сумі 130 623 грн. 90 коп. у вигляді неодержаних доходів за період з 12.03.2016 по 31.05.2017.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав про те, що відповідач користувалася земельними ділянками, розташованими по вул. Ковпака, 3 у місті Путивль Сумської області, а саме ділянкою площею 3,1361 га кадастровий номер :02:017:0035 у період з 12.03.2016 по 24.04.2017, та ділянкою площею 2,0000 га кадастровий номер :02:017:0037, у період з 25.04.2017 по 31.05.2017 без оформлення документів, що підтверджують право користування зазначеною земельною ділянкою (без оформлення договору оренди земельної ділянки), що перебуває у комунальній власності для розміщення комплексу, належного відповідачу на праві власності. Вказані протиправні дії відповідача призвели до завдання збитків, які просить стягнути позивач.

Фізична особа-підприємець Меньшова Галина Павлівна (надалі-відповідач) проти позову заперечувала та просила суд в позов відмовити, посилаючись на відсутність договору оренди землі, як підстави для нарахування та сплати орендної плати за користування земельною ділянкою. Окрім того, відповідач наголошувала на тому, що вона сплачує земельний податок за землю, яку фактично використовує в розмірі 0,86 га.

За твердженням відповідача, він звертався до позивача із пропозицією щодо надання дозволу на складання проектів відведення земельних ділянок під окремими будівлями та подальшим укладенням договору оренди земельної ділянки, яка фактично використовується відповідачем. Однак рішенням 19 сесії 7 скликання від 27.10.2016 позивачем відмовлено в наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою відмовлено з посиланням на неможливість поділу земельної ділянки для подальшого її раціонального використання.

Відповідач вважає, що у його діях відсутня вина щодо не укладення договору оренди землі, протиправні дії, а також відсутній причинний зв'язок між нарахованою позивачем сумою збитків та діями відповідача, що у свою чергу виключає наявність складу правопорушення та підстави відповідальності за нібито завдану шкоду.

Позивач у відповіді на відзив проти доводів відповідача заперечував, наголошуючи на використанні відповідачем спірних земельних ділянок без оформлення документів, які б підтверджували право користування цими земельними ділянками.

За твердженням позивача, договір оренди земельної ділянки між сторонами не укладався у зв'язку з ухиленням відповідача від укладення договору оренди землі, внаслідок чого територіальна громада м. Путивль недоотримала кошти у вигляді орендної плати за землю і зазнала збитків на суму 130 623 грн. 90 коп.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 21.05.2018 у справі № 920/728/17 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Окрім того, відмовлено у задоволенні клопотання фізичної особи-підприємця Меньшової Галини Павлівни, викладеного у письмових доповненнях до відзиву, щодо зупинення провадження у справі № 920/1248/17.

Місцевий господарський суд, посилаючись на ст.ст. 22, 182, 331, 377, 657, 1166, 1193 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України, ст.ст. 12, 120, 124, 125, 134, 152, 156, 157, 206 Земельного кодексу України, ст. 14 Податкового кодексу України, ст.ст. 1, 2, 4, 6, 10, 16, 26, 42, 59, 60, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. ст. 6, 7 Закону України "Про оренду землі", ст. 22 Закону України "Про землеустрій" та ст. ст. 19, 142-145 Конституції України, зазначав про те, що відповідач з моменту отримання у власність нежитлових приміщень по вул. Ковпака, 3 у м. Путивль у продовж 2016-2017 років неодноразово звертався до позивача із заявами разом з долученими до них варіантами розподілу земельної ділянки пропозиціями, про розгляд питання щодо надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою та подальшим укладанням договору оренди земельної ділянку, яку вона мала намір використовувати, тобто відповідачем було вжито всі необхідні заходи для отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій розташовані придбані нею приміщення майнового комплексу.

Оскільки відповідач упродовж спірного періоду додержувався правил здійснення господарської діяльності, вжив необхідних заходів для оформлення правовідносин щодо користування земельною ділянкою, вносив плату за землю у формі земельного податку, а позивачем не надано доказів ухилення відповідачем від укладення договору оренди або перешкоджання позивачеві отримати доходи від оренди земельної ділянки, то місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність у діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення для покладення на останнього обов'язку з виплати збитків у виді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Путивльська міська рада Путивльського району Сумської області (надалі-скаржник) звернулася до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 21.05.2018 у справі № 920/728/17 та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що місцевим госопдарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення.

Скаржник звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що відповідач свідомо звертався до позивача із заявами, які не могли бути задоволені, оскільки вони були вчиненими не у відповідності до порядку оформлення права користування земельною ділянкою на умовах оренди, що визначено в ст. 123 Земельного кодексу України.

Обставини, визнані судом встановленими, зокрема про те, що відповідачем не використовуються спірні земельні ділянки та не здійснює господарську діяльність на них не відповідає дійсності.

Також скаржник наголошував на тому, що оскільки відповідач не є власником земельної ділянки та не є землекористувачем у розумінні п.14.1.73 ст. 14 Податкового кодексу України, то він не може вважатися належним платником.

Відповідач у відзиві на позов заперечувала проти доводів апеляційної скарги з підстав ідентичним тим, які наводилися в запереченнях проти позову під час розгляду справи місцевим господарським судом, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми чинного законодавства. Натомість позивачем не стростовано висновків місцевого господарського суду, а тому правові підстави для скасування прийнятого у даній справі рішення відсутні.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.06.2018 у справі № 920/728/17 апеляційну скаргу Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області на рішення господарського суду Сумської області від 21.05.2018 у справі № 920/728/17 було залишено без руху.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.07.2018 у справі № 920/728/17 відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою та призначено її розгляд на 09.08.2018.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.09.2018 у справі № 920/728/17 оголошено перерву у судовому засіданні до 11.10.2018.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України, ч. 6 ст. 147 Закону України " Про судоустрій та статус суддів" та на підставі розпорядження керівника апарату суду від 03.10.2018, передано до Північного апеляційного господарського суду справу № 920/162/18 вх. № 1955 С/2 за позовом Сумської міської ради до фізичної особи - підприємця Жукова Валерія Володимировича, про визнання укладеною додаткової угоди від 18.10.2017 про поновлення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2018, справу № 920/728/17 передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 грн. Х 100 = 176 200 грн.).

Враховуючи, що предметом розгляду у даній справі є стягнення 130 623 грн. 90 коп., то вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2018 було прийнято апеляційну скаргу Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області на рішення Господарського суду Сумської області від 21.05.2018 у справі № 920/728/17 до провадження колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І. та вирішено здійснювати її розгляд у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 12.03.2016 на підставі ліквідаційного балансу від 01.12.2015 товариства з обмеженою відповідальністю "Путивльська пересувна механізована колона" відповідачка набула у власність нерухоме майно - комплекс, що складається з адмінбудівлі літ. " 2 Б", будівлі виробничого корпусу літ. " 2 Ж", будівлі КПП літ. " 1 Г", будівлі котельні " 1Р" та будівлі складу літ. " 1 З", які розташовані по вул. Ковпака, 3 в м. Путивль Сумської області.

На підтвердження викладеного до матеріалів справи надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 86828460 від 12.05.2017.

Окрім того, товариство з обмеженою відповідальністю "Путивльська пересувна механізована колона" користувалося земельною ділянкою по вул. Ковпака, 3 у м. Путивль загальною площею 2,1361 га на підставі договору оренди земельної ділянки від 23.01.2002, зареєстрованого у Путивльській міській раді у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі від 30.01.2002 за № 58. Оскільки відповідач не мала необхідності використовувати вказану земельну ділянку, але у зв'язку з необхідністю розміщення у придбаних будівлях торгівельного обладнання та власного автомобільного транспорту, відповідач звернулася до позивача із пропозицією щодо надання дозволу на складання проектів відведення земельних ділянок під окремими будівлями та подальшим укладенням договору оренди земельної ділянки загальною площею 0,86 га, яка фактично використовується відповідачем.

У відповідь на вказане звернення позивач запропонував відповідачу заповнити заяву, в якій зазначити орієнтовну площу ділянки, що планується використовуватися відповідачем із наданням графічних матеріалів місця її розташування та копій технічних паспортів БТІ на колишню базу ПМК.

23.09.2016 разом із технічними паспортами на належні відповідачу будівлі, графічними зображеннями місця їх розташування на земельній ділянці відповідач надіслав на адресу позивача заяву про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною площею 0,04 га - під будівлею "Б-ІІ", 0,2415 га - під будівлею "ж-7" та 0,1 га - під будівлею "З-1", зазначених на генеральному плані.

Однак рішенням 19 сесії 7 скликання від 27.10.2016 позивачем відмовлено в наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою з посиланням на неможливість поділу земельної ділянки для подальшого її раціонального використання, що порушує право відповідача на подальше укладення договору оренди земельної ділянки та унеможливлює використання належного відповідачеві нерухомого майна.

За твердженням позивача, у період з 12.03.2016 по 24.04.2017 відповідач використовувала земельну ділянку площею 2,1361 га по вул. Ковпака, 3 в м. Путивль (кадастровий номер: :02:017:0035), що перебувала у комунальній власності територіальної громади міста Путивль, для розміщення комплексу, належного їй на праві власності, без оформлення документів, які б підтверджувалі право користування вказаною земельною ділянкою.

Водночас 23.11.2016 позивачем було прийнято рішення про надання дозволу територіальній громаді м. Путивль на складання технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер: :02:017:0035 по вул. Ковпака, 3 в м. Путивль (рішення 20 сесії 7 скликання Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області від 23.11.2016 № 618-МР).

30.03.2017 позивачем прийнято рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер: :02:017:0035 по вул. Ковпака, 3 в м. Путивль.

Тобто, позивач затвердів технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки комунальної власності кадастровий номер :02:017:0035, код КВЦПЗ 12.04 - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства в м. Путивль, по вул. Ковпака, 3, площею 2,1361 га на дві окремі земельні ділянки:

- :02:017:0037, площею 2,0000 га, код КВЦПЗ 12.04 - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства на території м. Путивль по вул. Ковпака, 3;

- :02:017:0038, площею 0,1361 га, код КВЦПЗ 12.04 - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства на території м. Путивль по вул. Ковпака, 3 (рішення 25 сесії 7 скликання Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області від 30.03.2017 № 815-МР).

25.04.2017 позивач зареєстрував право комунальної власності на новоутворену, в результаті поділу, земельну ділянку кадастровий номер :02:017:0037, площею 2,0000 га в м. Путивль по вул. Ковпака, 3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майн, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 86828460 від 12.05.2017.

З огляду на викладене, позивач вважає, що у період з 25.04.2017 по 31.05.2017 відповідач використовувала земельну ділянку площею 2,0000 га по вул. Ковпака, 3 в м. Путивль (кадастровий номер: :02:017:0037), що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Путивль, для розміщення комплексу, належного їй на праві власності, без оформлення документів, які б підтверджували право користування цією земельною ділянкою.

Хоча з моменту винесення рішення 19 сесії 7 скликання від 27.10.2016 щодо відмови відповідачу в наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою з посиланням на неможливість поділу земельної ділянки для подальшого її раціонального використання, а також під час розгляду питання щодо поділу зазначеної земельної ділянки, яка використовувалась товариством з обмеженою відповідальністю "Путивльська пересувна механізована колона", саме з 23.11.2016 позивачу було відомо, що відповідачем не використовується земельна ділянка по вул. Ковпака, 3 у м. Путивль, ані площею 2,1361 га, ані площею 2,0000 га.

З метою належного оформлення правовідносин щодо користування земельною ділянкою та укладення договору оренди землі відповідачем із залученням спеціалістів з земельних питань було розроблено варіанти розподілу вищезазначеної земельної ділянки з урахуванням санітарних, протипожежних те технологічних норм, зазначенням зони проїзду до будівель, що належать відповідачу, та надіслано на адресу позивача 31.05.2017 пропозицію щодо розподілу земельної ділянки колишньої ПМК із виділенням єдиної частки площею 0,724 га та наданням дозволу на розробку технічної документації із землеустрою.

Листами від 03.02.2017, 07.02.2017 та 09.02.2017 позівач повідомив відповідача про необхідність укладення договору оренди на всю земельну ділянку по вул. Ковпака, 3 у м. Путивль кадастровий номер 0:02:017:0035 загальною площею 2,1361 га, а в подальшому рішенням позивача від 30.03.2017 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу оспорюваної земельної ділянки на дві земельні ділянки площею 2 га та 0,1361 га та присвоєнням окремого кадастрового номеру 0:02:017:0037.

В своїх запереченнях на позов відповідач зазначала про те, що ні на земельній ділянці колишнього товариства з обмеженою відповідальністю "Путивльська пересувна механізована колона" загальною площею 2,1361 га, ні на окремо виділеній земельній ділянці (шляхом поділу зазначеної ділянки) загальною площею 2,0000 га вона не здійснює господарську діяльність. Поруч із земельною ділянкою колишнього ТОВ "Путивльська пересувна механізована колона" знаходиться 75-ти квартирний жилий будинок, мешканці якого, як повідомила відповідач, самовільно будують на цій земельній ділянці гаражі, а також на даній земельній ділянці розташовані будівлі інших власників, а саме: дві житлові квартири та приміщення колишнього магазину, яке також належить іншому власнику.

Однак, стверджуючи про те, що відповідач користувалася земельними ділянками, розташованими по вул. Ковпака, 3 у місті Путивль Сумської області, а саме ділянкою площею 3,1361 га кадастровий номер :02:017:0035, у період з 12.03.2016 по 24.04.2017, та ділянкою площею 2,0000 га, кадастровий номер :02:017:0037, у період з 25.04.2017 по 31.05.2017 без оформлення документів, що підтверджують право користування зазначеною земельною ділянкою (без оформлення договору оренди земельної ділянки), що перебуває у комунальній власності для розміщення комплексу, належного відповідачу на праві власності, позивач вважає, що такими протиправними діями відповідача було завдано збитки у загальній сумі у сумі 130 623 грн. 90 коп. у вигляді неодержаних доходів за період з 12.03.2016 по 31.05.2017.

Місцевий господарський суд у позові відмовив, визнавши вимоги позивача необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають як вимогам чинного законодавства, так і фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" землі комунальної власності є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування.

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (п. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку документації із землеустрою приймається виключно у строки та лише у випадках, передбачених цим Законом та Земельним кодексом України. Зазначене рішення надається безоплатно та має необмежений строк дії (ст. 22 Закону України "Про землеустрій").

Згідно зі ст. ст. 116, 122 Земельного кодексу України (в редакції на момент звернення відповідача до позивача з вищезгаданими клопотаннями) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Нормами статей 26, 42 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Сільський, селищний, міський голова скликає сесії ради, вносить пропозиції та формує порядок денний сесій ради і головує на пленарних засіданнях ради.

Вищевказаними нормативними актами встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у користування (оренду) громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у користування (оренду) зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в статті 123 Земельного кодексу України органи приймають одне з відповідних рішень.

Як було встановлено судом, клопотання відповідача від 31.05.2017 адресоване Путивльському міському голові, не було розглянуто в порядку та строки, визначені ст. 123 Земельного кодексу України.

19.07.2017 відповідач звернулась з клопотанням про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, розташованої по вул. Ковпака, 3 в м. Путивль Сумської області, на дев'ять окремих земельних ділянок відповідно до наданих графічних матеріалів. Однак рішенням 30 сесії 7 скликання від 31.08.2017 № 1062-МР "Про розгляд звернення ФОП Меньшової Г.П." у наданні такого дозволу позивачем відмовлено з огляду на невідповідність запропонованого цільового використання землі розробленому генеральному плану м. Путивль, нераціональності запропонованого варіанту поділу земельної ділянки, з урахуванням рішення Путивльської міської ради від 27.10.2016 № 579-МР "Про розгляд звернень ФОП Меньшової Г.П.", яким їй запропоновано укласти договір оренди земельної ділянки, на якій розташований комплекс нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, набутий відповідачем у власність майновий комплекс було розташовано на земельній ділянці площею 2,1361 га, що знаходилась у користуванні попереднього власника - ТОВ "Путивльська пересувна механізована колона" на підставі договору оренди земельної ділянки.

В ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України визначено, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Окрім того, згідно з нормами ст. 120 Земельного кодексу України у разі, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічні норми містить ст. 377 ЦК України, в якій передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

До особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку (ч. 3 ст. 7 Закону України "Про оренду землі").

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення ст. 22 ЦК України та ч. 2 ст. 224 ГК України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини). У розгляді таких справ господарські суди мають докладно з'ясовувати причини неоформлення чи несвоєчасного оформлення відповідного землекористування та обставини, пов'язані із вжиттям господарюючими суб'єктами усіх залежних від них заходів щодо одержання документів, які посвідчують право землекористування (аналогічна правова позиція наведена в п. 3.8 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ, що виникають із земельних відносин").

Виходячи з положення ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 ЦК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовано ці об'єкти. До особи, що набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувач переходить права користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому обсязі, що були у попереднього землекористувача.

В ч. 1 ст. 6 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими Законами України і договором оренди землі.

Згідно зі ст. ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Виходячи з норм ст. 182, ч. 2 ст. 331 та ст. 657 ЦК України, покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно.

Упущеною вигодою за змістом ст. 22 ЦК України і ч. 2 ст. 224, ст. 225 ГК України, вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, а друга сторона додержувалася правил здійснення господарської діяльності.

Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, підстави для настання якої за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, Земельним кодексом України.

Так, згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Загальні підстави та порядок відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам визначені в ст. ст. 156, 157 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

В ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Суд апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом в тому, що відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні ст. 1193 ЦК України (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 922/1340/17 та від 13.03.2018 у справі № 920/984/15).

Враховуючи положення ст. 22 ЦК України, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Водночас, якщо у розгляді справи буде з'ясовано, зокрема, що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я правовстановлюваних документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення.

Як було встановлено в процесі судового розгляду, відповідач з моменту отримання у власність нежитлових приміщень по вул. Ковпака, 3 у м. Путивль у продовж 2016-2017 років неодноразово звертався до позивача із заявами разом з долученими до них варіантами розподілу земельної ділянки пропозиціями, про розгляд питання щодо надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою та подальшим укладанням договору оренди земельної ділянку, яку вона мала намір використовувати, а тому місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що відповідачем було вжито всі необхідні заходи для отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій розташовані придбані нею приміщення майнового комплексу.

Доказів на спростування викладеного не надано ані місцевому, ані апеляційному господарському суду, у зв'язку з чим суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що відповідач ухилявся від оформлення земельної ділянки та укладення договору оренди землі.

Судом апеляційної інстанції враховано доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що відповідач свідомо зверталася до позивача із заявами, які не могли бути задоволені, оскільки вони були вчиненими не у відповідності до порядку оформлення права користування земельною ділянкою на умовах оренди, що визначено в ст. 123 Земельного кодексу України. Однак на підтвердження даних доводів позивача не надано жодних доказів, а відтак ці доводи розцінюються лише як припущення позивача.

Відносно доводів позивача про те, що рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 11.04.2018 у справі № 584/933/17 було відмовлено в задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця Меньшової Галини Павлівни щодо визнання протиправною бездіяльності Путивльського міського голови в частині невнесення на розгляд сесії Путивльської міської ради питання про надання їй дозволу на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок під окремими будівлями по вул. Ковпака, 3 у м. Путивль Сумської області, судом було з'ясовано наступне.

Стаття 144 Конституції України встановлює, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

До повноважень сільських селищних, міських рад у сфері земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього кодексу, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону (ст. 12 Земельного кодексу України).

До виключної компетенції міської ради належить вирішення на пленарних засіданнях питань регулювання земельних відносин (п.п. 34, 35 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

В п. 38 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується таке питання, як надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об'єктів, у тому числі місць чи об'єктів для розміщення відходів, сфера екологічного впливу діяльності яких згідно з діючими нормативами включає відповідну територію.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Конституційний Суд України в п. 5 мотивувальної частини свого рішення від 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) роз'яснив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. Так, у зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт є підставою для виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права. Таким чином, позов, предметом якого є визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, не може бути задоволено, з огляду на те, що таке рішення є ненормативним актом, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 19.10.2016 у справі № 916/187/15-г та Верховний Суд в постанові від 21.02.2018 у справі № 905/3280/16.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні, оскільки предметом розгляду Путивльського районного суду Сумської області у справі № 584/933/17 є визнання протиправною бездіяльності Путивльського міського голови в частині невнесення на розгляд сесії Путивльської міської ради питання про надання їй дозволу на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок під окремими будівлями по вул. Ковпака, 3 у м. Путивль Сумської області, то з огляду на вищенаведену практику Верховного Суду з аналогічних питань, рішення Путивльського районного суду Сумської області від 11.04.2018 у справі № 584/933/17 не може бути прийнято судом до уваги.

Відповідач у своїх запереченнях проти позову наголошувала на тому, що нею сплачувався плата за землю, тоді як позивач в апеляційній скарзі зазначав про те, що відповідач не може вважатися належним платником земельного податку.

Як було з'ясовано судом, нормами ст. 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Стаття 14 Податкового кодексу України визначає, що платою за землю є обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

В процесі судового розгляду даної справи встановлено, що відповідач протягом 2017 року вносив плату за землю у формі земельного податку по земельній ділянці кадастровий номер :02:017:0035 загальною площею 0,6 га сума якого за цей період становить 8 732 грн. 52 коп.

Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження викладеного суду надано лист Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області від 01.12.2017 № 1006/15-038 та копію платіжного доручення № 1295 від 29.12.2017 (т. 1, а.с. 190-191).

Доказів на підтвердження протилежного позивачем суду не надано.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Надані суду пояснення та докази у їх сукупності свідчать про те, що відповідач упродовж спірного періоду додержувалася правил здійснення господарської діяльності, вжила необхідних заходів для оформлення правовідносин щодо користування земельною ділянкою, вносила плату за землю у формі земельного податку.

Натомість позивач не надав доказів ухилення відповідача від укладення договору оренди або перешкоджання позивачеві отримати доходи від оренди земельної ділянки.

Зважаючи на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність у діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення для покладення на останнього обов'язку з виплати збитків у виді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки) відповідно до положень ст. 22 ЦК України і ч. 2 ст. 224 ГК України (аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах наведена у постановах Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 3-210гс14, від 18.05.2016 у справі № 3-194гс16, від 18.05.2016 у справі № 3-271гс16, від 09.11.2016 у справі № 3-1071гс16, від 30.11.2016 у справі № 3-1271гс16).

В ст.ст. 78, 79 ГПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на надані пояснення та докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що в даному випадку відсутній повний склад цивільного правопорушення, з яким законодавство пов'язує відшкодування збитків (шкоди), а відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення виключає відповідальність особи (в даному випадку - відповідачів), у зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача 130 623 грн. 90 коп. збитків у вигляді неодержаних доходів за період 12.03.2016 по 31.05.2017 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 21.05.2018 у справі № 920/728/17 залишити без змін.

3. Справу № 920/728/17 повернути до Господарського суду Сумської області.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 14.01.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б.Михальська