ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2019 р. Справа№ 911/854/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Овостар»

на рішення Господарського суду Київської області від 14.09.2018

у справі №911/854/18 (суддя Ейвазова А.Р.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Дмитрук Юлії Ростиславівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Овостар»

про стягнення 101 391,67 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Дмитрук Юлія Ростиславівна (надалі - ФОП Дмитрук Ю.Р., позивач) звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Овостар» (надалі - ТОВ «Овостар», відповідач) про стягнення 101 391,67 грн збитків, посилаючись на те, що відповідач не виконав зобов'язань щодо достовірного заповнення реквізитів податкових накладних, виданих щодо товару, поставленого за договором поставки №ОВ-04/05/16-4 від 04.05.2016, що призвело до позбавлення позивача права на включення суми ПДВ до податкового кредиту.

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.09.2018 у справі №911/854/18 позов задоволено, стягнуто з ТОВ «Овостар» на користь ФОП Дмитрук Ю.Р. 101 391,67 грн збитків, 1 762,00 грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив порушення вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, а саме, не зареєстрував податкові накладні, у зв'язку з чим позивач був позбавлений права включити суми ПДВ до складу податкового кредиту; обставини справи свідчать про наявність прямого причинно-наслідкового зв'язку між бездіяльністю відповідача з невиконання визначеного законом обов'язку належним чином скласти та зареєструвати податкові накладні та неможливістю позивача включити суми ПДВ до свого податкового кредиту та, відповідно, зменшення податкового зобов'язання на суму 101 391,67 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «Овостар» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги відповідач зазначав, що невиконання умов податкового законодавства в частині надання позивачеві податкових накладних не є правопорушенням у сфері господарювання, що виключає можливість притягнення учасника господарських правовідносин до відповідальності у вигляді відшкодування збитків у розмірі неотриманого податкового кредиту з ПДВ; компенсація недоотриманого податкового кредиту з ПДВ не перебуває у площині цивільно-правових (господарського-правових) відносин; судом помилково не враховано, що відповідач на дату виникнення податкових зобов'язань склав податкові накладні, зареєстрував їх в Єдиному реєстрі податкових накладних, зазначивши в них в якості покупця «Неплатник» у відповідності до п. 12 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1307 від 31.12.2015; позивач звертався до ГУ ДФС України в Київській області зі скаргою на дії відповідача, проте відповіді отримано не було, що свідчить про те, що сам фіскальний орган не знайшов порушень з боку відповідача з приводу зазначених позивачем обставин; позивач не надав документального підтвердження факту реєстрації останнього в якості платника ПДВ, якими є свідоцтво про реєстрацію платником та/або витяг з Державного реєстру платників ПДВ, що за своєю суттю, в розумінні ч. 4 ст. 612 ЦК України, є простроченням позивача (кредитора); судом не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.04.2018 у справі №902/380/17 та від 02.05.2018 у справі №908/3565/16 та помилково враховано його позицію, викладену у постанові від 03.08.2018 у справі №917/877/17.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2018 поновлено ТОВ «Овостар» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 14.09.2018 у справі №911/854/18, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, призначено її до розгляду на 13.12.2018, встановлено ФОП Дмитрук Ю.Р. строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що в п. 9 укладеного між сторонами договору зазначено індивідуальний податковий номер позивача та вказано номер свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ, що є достатнім для ідентифікації платника в податковій накладній; наявні в матеріалах справи докази підтверджують наявність усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення у діях відповідача, що є необхідним для застосування до нього відповідальності у вигляді відшкодування збитків; судом правомірно враховані висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.08.2018 у справі №917/877/17; посилаючись на ч. 4 ст. 612 ЦК України, апелянтом не взято до уваги приписи ст. 613 ЦК України щодо визначення поняття «прострочення кредитора».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, оголошено у розгляді справи №911/854/18 перерву на 10.01.2019.

У судове засідання позивач явку свого уповноваженого представника повторно не забезпечив, вдруге надав суду клопотання про розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за його відсутності.

У судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

10.01.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 04.05.2016 між ФОП Дмитрук Ю.Р. (у тексті договору - покупець) та ТОВ «Овостар» (у тексті договору - постачальник) було укладено договір поставки №ОВ-04/05/16-4 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов'язався систематично поставляти покупцю товар, у погодженому асортименті та кількості, а покупець зобов'язався приймати товар та оплачувати його на умовах договору.

Згідно з п. 4.1 договору ціна товару визначається постачальником по кожній партії товару з урахуванням ПДВ та вказується у видаткових накладних на товар або погоджується сторонами у специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 04.05.2017, а в частині розрахунків до повного їх завершення (п. 7.1 договору).

З наявних в матеріалах справи видаткових накладних (а.с.14-32, т. 1) вбачається, що у період з 04.05.2016 по 13.02.2017 відповідач поставляв позивачеві товар на виконання умов договору.

Крім того, як правильно встановлено місцевим господарським судом, позивачеві переданий товар на суму 2 900,00 грн за видатковою накладною №КИ-ОВ-2649 від 11.04.2016 (а.с. 13, т. 1).

Враховуючи, що товар за вказаною накладною переданий позивачеві раніше укладеного договору, а у договорі відсутні посилання про те, що його умови поширюють свою дію на відносини сторін, що виникли до укладення такого договору, суд першої інстанції правомірно погодився з доводами відповідача, що зазначена поставка здійснена не на підставі вищевказаного договору.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про те, що факт поставки товару та прийняття його позивачем на певних умовах, визначених у відповідній накладній, свідчить про наявність між сторонами відносин з поставки товару на умовах та за ціною, визначеною такою накладною.

Поставлений відповідачем товар було оплачено позивачем шляхом перерахування грошових коштів у сумі 608 350,00 грн, у т.ч. ПДВ у розмірі 101 391,67 грн, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 33-76, т. 1).

За твердженням позивача, відповідач не виконав обов'язку щодо достовірного заповнення реквізитів податкових накладних, зокрема, в частині зазначення того, що позивач є платником податку на додану вартість, що призвело до неможливості віднесення позивачем суми ПДВ до податкового кредиту.

05.12.2017 позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою (претензією) (а.с.77-78, т. 1), у якій, посилаючись на невиконання останнім вимог податкового законодавства, вимагав сплати понесених позивачем у зв'язку з неотриманням податкового кредиту збитків у розмірі 101 391,67 грн.

Вказана претензія була отримана відповідачем 07.12.2017, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 79), однак, залишена останнім без відповіді та задоволення.

Крім того, 02.01.2018 позивач направив до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області скаргу №256 від 28.12.2017, в якій просив здійснити перевірку ТОВ «Овостар» щодо своєчасної реєстрації податкових накладних у Єдиному державному реєстрі податкових накладних, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 80-82, т. 1). Проте, як стверджує позивач, відповіді за скаргою він не отримав.

У зв'язку з наведеними обставинами, посилаючись на порушення відповідачем вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, що призвело до втрати позивачем можливості отримати податковий кредит, останній звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача збитків у розмірі 101 391,67 грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ст. 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів зазначає, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки товару, за яким у відповідності до статті 265 Господарського Кодексу України (надалі - ГК України), одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить ст. 712 ЦК України, відповідно до ч. 2 якої визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Отже, укладення ТОВ «Овостар» та ФОП Дмитрук Ю.Р. вищевказаного договору було спрямоване на отримання останнім поставленого відповідачем товару та обов'язку по здійсненню його оплати.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції з передачі товару підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції Закону України № 1724-VIII від

03.11.2016) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту виконання господарської операції про передачу товару позивачем було надано суду видаткові накладні за період з 04.05.2016 по 13.02.2017, а також видаткову накладну №КИ-ОВ-2649 від 11.04.2016 (а.с. 13-32, т. 1).

Колегією суддів встановлено, що зазначені видаткові накладні підписані уповноваженими особами обох сторін, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24 травня 1995 № 88, а тому є належними та допустимими доказами на підтвердження факту здійснення господарської операції з поставки (реалізації) відповідачем позивачеві товару.

Стаття 14 ПК України визначає, що податок на додану вартість це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу (п.п. 14.1.178.); податкове зобов'язання для цілей розділу V цього Кодексу - загальна сума податку на додану вартість, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді (п.п. 14.1.179); податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (п.п.14.1.181).

У відповідності до п. 201.1. ст. 201 ПК України в редакції, що була чинна станом на час здійснення вказаних господарських операцій, на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

При цьому, як визначено п. 201.4 ст. 201 ПК України, платники у разі здійснення постачання товарів/послуг, постачання яких має безперервний або ритмічний характер покупцям - платникам податку - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведені податкові накладні на кожного платника податку, з яким постачання мають такий характер, з урахуванням усього обсягу постачання товарів/послуг відповідному платнику протягом періоду, за який складається така податкова накладна, протягом такого місяця.

Пунктом 201.7. ст. 201 ПК України визначено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. Підтвердженням продавцеві про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем. Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції. Якщо надіслані податкові накладні та/або розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених відповідно пунктом 201.1 статті 201 та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, протягом операційного дня продавцю/покупцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді із зазначенням причин.

Отже, обов'язок із оформлення і реєстрації податкових накладних покладено на платника податку - продавця товарів/послуг, а не платника податку, який формує податковий кредит.

При цьому, місцевим господарським судом правомірно відхилено посилання відповідача на те, що позивач не вимагав зареєструвати податкові накладні, оскільки відповідно до змісту вищевказаної норми, продавець зобов'язаний скласти та зареєструвати відповідну податкову накладну у будь-якому випадку, навіть за відсутності відповідної вимоги, а покупець має право вимагати надання такої накладної. Таким чином, реєстрація відбувається не за умови наявності вимоги покупця; вимога покупця стосується лише надання відповідної накладної.

Пунктом 201.4 ст. 201 ПК України визначено, що податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов'язань продавця.

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Як визначено п. 201.10 ст. 201 ПК України , у разі допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов'язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця; таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обов'язкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних; до заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Вищевказаною нормою передбачено, що протягом 15 календарних днів з дня надходження такої заяви із скаргою контролюючий орган зобов'язаний провести документальну позапланову перевірку зазначеного продавця для з'ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов'язань з податку за такою операцією.

Податкова накладна, що містить помилки в реквізитах, визначених пунктом 201.1 цієї статті (крім коду товару згідно з УКТ ЗЕД), які не заважають ідентифікувати здійснену операцію, її зміст (товар/послугу, що постачаються), період, сторони та суму податкових зобов'язань, є підставою для віднесення покупцем сум податку до податкового кредиту.

З додатку №8 до податкової декларації з податку на додану вартість від 20.02.2018 вбачається, що податкові накладні з постачання відповідачем товару позивачеві за вищевказаний період не зареєстровано (а.с.83-85, т. 1).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не надано доказів на підтвердження факту реєстрації податкових накладних щодо товару, який переданий позивачеві та оплачений (поставлений як за умовами договору, на який є посилання у позові, так і за видатковою накладною, що складена до дати укладення відповідного договору) із дотриманням встановлених вимог, у тому числі, зазначення обов'язкових реквізитів, не зазначення яких або допущення помилки у яких позбавляють позивача включити відповідні суми податку до податкового кредиту.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Посилання апелянта на ч. 4 ст. 612 ЦК України та доводи про те, що у даному випадку наявне прострочення позивача (кредитора), колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

При цьому, за приписами ч. 1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що в п. 9 укладеного між сторонами договору зазначено індивідуальний податковий номер позивача та вказано номер свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ, що є достатнім для ідентифікації платника в податковій накладній, а тому доводи апелянта про те, що позивач не надав відповідачеві документальне підтвердження факту реєстрації ФОП Дмитрук Ю.Р. в якості платника ПДВ, зокрема, свідоцтво про реєстрацію платником та/або витяг з Державного реєстру платників ПДВ є безпідставними.

Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Згідно зі ст. 20 ГК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, відшкодування збитків.

За змістом ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати порядок у сфері господарювання.

Частиною 1 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. У відповідності до частини 2 цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Господарський кодекс України збитками визначає витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (стаття 224 ГК України).

До складу збитків, згідно статті 225 ГК України, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства, додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язань другою стороною.

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов'язання за договором.

При цьому, місцевий господарський суд правильно зазначив, що для застосування такого виду господарської санкції, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров'я тощо).

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

При цьому, саме на позивача покладено обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання та шкодою.

Враховуючи викладені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач в порушення вимог п. 201.10 ст. 201 ПК України належним чином не зареєстрував податкові накладні, у зв'язку з чим позивач був позбавлений права включити суми ПДВ до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов'язання на суму 101 391,67 грн, а відтак, розмір збитків доведено позивачем належними та допустимими доказами.

Крім того, положення п. 201.10 ст. 201 ПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, не передбачають можливості включення покупцем товарів/послуг суми ПДВ до податкового кредиту у разі невиконання продавцем обов'язку зі складення та реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних, при цьому, покупець зазначених товарів/послуг має право додати до податкової декларації скаргу на такого продавця, однак подання такої скарги згідно з наведеною нормою у редакції, чинній після 01.01.2015, не є підставою для включення ним сум податку до складу податкового кредиту.

Відповідні висновки щодо застосування пункту 201.10 статті 201 ПК України у відповідній редакції, викладені Верховним Судом у постанові від 03.08.2018 у справі № 917/877/17, прийнятою Об'єднаною палатою Касаційного господарського суду.

Колегією суддів відхиляються доводи апелянта щодо неправомірного врахування місцевим господарським судом вказаної правової позиції Верховного Суду, з огляду на те, що у відповідності до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, відповідач у справі № 917/877/17, так як і відповідач у даній справі стверджував про те, що стягнення збитків, завданих позивачеві внаслідок порушення відповідачем положень статті 201 ПК України не перебуває у площині цивільно-правових відносин і господарсько-правових відносин, що суперечить нормам статей 224, 225 ГК України.

Разом з тим, Верховний Суд, виходячи з того, що відповідач з порушенням вимог п. 201.10 ст. 201 ПК України не зареєстрував податкові накладні, у зв'язку з чим позивач був позбавлений права включити суми ПДВ до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов'язання, дійшов висновку про наявність усіх елементів складу господарського правопорушення.

Отже, обставини справи № 917/877/17 є аналогічними обставинам даної справи, а відтак, викладені за результатами її розгляду висновки Верховного Суду правомірно враховані судом першої інстанції.

Також колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом були правомірно відхилені посилання відповідача на приписи п.198.6 ст. 198 ПК України, як такі, що надають позивачеві можливість на даний час включити відповідні суми податку на додану вартість до податкового кредиту, виходячи з наступного.

Так, в силу п.198.6 ст.198 ПК України, у разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних / розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 1095 календарних днів з дати складення податкової накладної / розрахунку коригування. При цьому, суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних / розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні / розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 1095 календарних днів з дати складення податкових накладних / розрахунків коригування до таких податкових накладних, у тому числі для платників податку, які застосовують касовий метод.

Однак, для включення суми податку за відповідною податковою накладною до податкового кредиту, як вже вказувалось, така податкова накладна має бути складена з дотриманням встановлених вимог та містити обов'язкові реквізити, а її складання належним чином та реєстрація є обов'язком саме відповідача.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, реалізація відповідного права, визначеного вказаною нормою, залежить саме від дій відповідача. При цьому, доказів їх вчинення останнім не надано.

З огляду на викладене, у даному випадку є прямий причинно-наслідковий зв'язок між бездіяльністю відповідача щодо виконання визначеного законом обов'язку належним чином скласти та зареєструвати податкові накладні та неможливістю позивача включити суми ПДВ до податкового кредиту позивача та, відповідно, зменшення податкового зобов'язання на суму 101 391,67 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

З огляду на те, що позивачем доведено суду належними та допустимими доказами наявність усіх елементів складу господарського правопорушення, а саме, протиправних дій відповідача, понесення ним збитків, а також наявності прямого причинного зв'язку між допущеним порушенням та наявністю збитків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ФОП Дмитрук Ю.Р.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 14.09.2018 у справі №911/854/18 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «Овостар» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Овостар» на рішення Господарського суду Київської області від 14.09.2018 у справі №911/854/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 14.09.2018 у справі №911/854/18 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 14.09.2018 у справі №911/854/18.

4. Матеріали справи №911/854/18 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.01.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська