ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2019 р. Справа №914/36/17

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Кордюк Г.Т.

ОСОБА_1

секретар судового засідання Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Прикарпат.буд б/н від 05.07.2018 (вх № ЗАГС 01-05/519/18 від 18.10.2018)

на рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2018 (суддя Манюк П.Т., повний текст складено 15.06.2018)

у справі № 914/36/17

за позовом: публічного акціонерного товариства Прикарпат.буд (надалі ПАТ Прикарпат.буд), м. Дрогобич, Львівська область

до відповідача: Департаменту міського господарства ОСОБА_2 міської ради, м. Дрогобич, Львівська область

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 міської ради, м. Дрогобич, Львівська область

про відшкодування збитків в сумі 3 068 124, 00 грн.

за участю учасників справи:

від позивача: не зявився

від відповідача: ОСОБА_3 представник (довіреність № 28 від 16.01.2019)

від третьої особи: ОСОБА_4 представник (довіреність № 3-31/08 від 02.01.2019)

Відповідно до п.9 ч.1 Перехідних положень ГПК України в редакції від 15.12.2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ВСТАНОВИВ:

05.01.2017 ПАТ «Прикарпат.буд» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Департаменту міського господарства ОСОБА_2 міської ради, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 міська рада, про стягнення збитків в подвійному розмірі, що становить 3 068 124,00 грн. (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог а.с. 28-29 том ІІ).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.06.2018 у справі № 914/36/17 в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не представлено належних доказів, які б підтверджували вчинення господарського правопорушення відповідачем та наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для притягнення порушника до цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Не погоджуючись з даним рішенням, ПАТ «Прикарпат.буд» подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Зокрема, скаржник не погоджується з твердженням суду щодо преюдиційного висновку по акту виконаних робіт за листопад 2008 року, здійсненого судом при розгляді справи № 914/2707/14, оскільки у вказаній справі суд такий доказ визнав як недостатній, а не належний доказ в підтвердження факту виконаних робіт. Відтак, апелянт вважає, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для господарського суду у даній справі і має оцінюватися на рівні з іншими доказами, які були долучені позивачем на підтвердження факту виконаних робіт. Також апелянт зазначає, що оскільки вказаний акт приймання виконаних підрядних робіт не було визнано в судовому порядку недійсним, фіктивним, удаваним або незаконним, відповідно позивач мав всі законні сподівання на оплату виконаних робіт, проте внаслідок протиправної поведінки відповідача позивач поніс збитки.

Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання 17.01.2019 не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. В попередніх судових засідання представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у запереченнях на апеляційну скаргу (зареєстровані в канцелярії суду за вх№ 01-04/5330/18 від 19.09.2018), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/5327/18 від 19.09.2018), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасників справи, Львівський апеляційний господарський суд, встановив наступне.

26.06.2008 між Департаментом міського господарства ОСОБА_2 міської ради (замовник) та ВАТ «Прикарпатбуд» (в подальшому змінено назву на ПАТ «Прикарпат.буд») (підрядник) було укладено договір №87, згідно із умовами якого підрядник зобовязувався виконати власними та залученими (субпідрядними) силами і засобами роботи по реконструкції дороги вул. Трускавецької в м. Дрогобич, здати їх замовнику і ліквідовувати недоробки та дефекти, що виникли з його вини і виявлені в ході приймання робіт (а.с. 20-25 том І).

Пунктом 2.1 договору сторони погодили, що договірна ціна становила 3 397 786,80 грн і є динамічною та згідно з п. 2.2 договору ця договірна ціна робіт могла змінюватись у разі зміни обсягів, в тому числі при не виділенні бюджетного фінансування та суттєвих розходжень фактичних і проектних умов будівництва, передбачити які при узгодженні ціни підрядник не міг. Зміна договірної ціни оформляється сторонами шляхом укладання додаткових угод.

Позивач стверджує, що в процесі виконання робіт за вказаним договором він виявив необхідність у виконанні додаткового обсягу робіт на обєкті, що не були враховані у договорі та проектній документації, і повідомив про це замовника.

Замовник будівництва, в особі директора ОСОБА_5 дав згоду на виконання такого додаткового обсягу робіт, що на думку позивача підтверджується підписанням 24.10.2008 між сторонами додаткових договорів № 1 та № 2 до договору № 87, згідно з якими замовник доручає, а генпідрядник зобов'язується своїми та залученими силами і засобами організувати і здійснити додаткові роботи по реконструкції дорожнього покриття вул. Трускавецька в м. Дрогобичі, а замовник зобов'язується прийняти від генпідрядника належним чином виконані роботи та оплатити їх відповідно до кошторисної документації і умов цього договору, а саме №1 на суму 296 382,00 грн та № 2 на суму 136 080, 00 грн (а.с. 25-26 том І).

25.11.2008 між сторонами підписано акт приймання виконаних підрядних робіт на обєкті «реконструкція дороги вул. Трускавецької у м. Дрогобич» форми КБ-2В за листопад 2008 на суму 432 462,00 грн (а.с. 27-28 том І).

Слід зазначити, що оцінка правовідносин між сторонами на підставі договору та додаткових договорів № 1 та № 2 до вказаного договору, була неодноразово надана господарськими судами.

Як зазначає позивач, відповідач повністю оплатив позивачу виконані роботи по договору № 87 від 26.06.2008 на суму 3 397 786,80 грн. Решта робіт на суму 432 462,00 грн, виконаних на підставі додаткових договорів № 1 та № 2 до вказаного договору, було в 2012 році предметом розгляду господарської справи № 5015/166/12, за результатом якої вказаний борг було стягнуто з відповідача на користь позивача в судовому порядку (а.с. 29-36 том І).

В свою чергу, у 2013 року ОСОБА_2 міська рада звернулася до господарського суду з позовом до Департаменту міського господарства ОСОБА_2 міської ради та до ВАТ «Прикарпат.буд» про визнання вищезгаданих додаткових договорів № 1 та № 2 до договору недійсними. Рішенням Господарського суду Львівської області від 19.06.2013 у справі № 914/1571/13 додаткові договори від 24.10.2008 № 1 та № 2 до договору від 26.06.2008 № 87 визнано недійсними. Відповідне рішення було залишено без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 09.10.2013 та Вищого господарського суду України від 19.12.2013 (а.с. 37-51 том І).

Як наслідок визнання судами додаткових договорів недійсними, рішення Господарського суду Львівської області від 19.07.2012 у справі № 5015/166/12 було переглянуте за нововиявленими обставинами та прийнято нове рішення, яким позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог (а.с. 96-100 том І), а ухвалою Господарського суду Львівської області від 16.07.2014 задоволено заяву Департаменту міського господарства ОСОБА_2 міської ради про поворот виконання рішення суду від 19.07.2012 у справі № 5015/166/12 (а.с. 52-55 том І).

Як стверджує позивач, з рішення Господарського суду Львівської області від 19.06.2013 у справі № 914/1571/13 йому стало відомо, що відповідач не мав права самостійно визначати в підписаних ним договорах істотні умови таких договорів, зокрема ціну, проте мав право приймати від контрагентів результати виконання таких договорів; не було відповідних бюджетних призначень на оплату позивачеві послуг за додатковими договорами.

Оскільки, на думку позивача, судовим рішенням у справі № 914/1571/13 встановлено, що відповідач не мав права брати на себе відповідні фінансові зобовязання, так як такі питання оплати за виконані підрядні роботи належали до компетенції та відповідальності ОСОБА_2 міської ради, а взявши на себе такі зобовязання, відповідач фактично ввів в оману позивача щодо можливості їх оплатити, в звязку з чим позивач заявив позов про стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст. 230 ЦК України збитків у подвійному розмірі на суму 864 924,00 грн (а.с. 7-14 том І).

В ході розгляду справи в суді першої інстанці, було проведено судову експертизу. Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1152 від 22.01.2018 вартість виконаних робіт за спірним актом в цінах станом на січень 2017 року становили 1 534 062,00 грн. В звязку з чим позивач збільшив позовні вимоги про стягнення збитків у двократному розмірі, сума яких становить 3 068 124,00 грн (а.с. 11-12, 28-29 том ІІ)

В свою чергу відповідач проти позову заперечує, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованим. Зокрема зазначає, що позивачем не подано належних доказів, які б підтверджували факт виконання додаткових підрядних робіт із ремонту покриття дороги по вул. Трускавецька у м. Дрогобич на підставі додаткових договорів від 24.10.2008 № 1 та № 2 до договору та акта. Також звертає увагу, що вказані додатки до договору були визнані недійсними в судовому порядку у справі № 914/1571/13. Крім того, оцінка акту була надана господарським судом при розгляді справи № 914/2707/14, яким встановлено відсутність доказів на підтвердження факту виконання таких підрядних робіт по ремонту покриття дороги вул. Трускавецька у м. Дрогобичі. Відповідач також просить застосувати до позовних вимог позовну давність.

Заперечуючи позовні вимоги, третя особа вказує на те, що під час розгляду господарської справи №914/1571/13, судом не було встановлено факту обману позивача з боку відповідача під час укладення додаткових договорів. Натомість, встановлено, що сторони при підписанні додаткових договорів не дотримались діючого законодавства та п. 2.2 основного договору від 26.06.2008 № 87. Отже, на думку третьої особи, міркування позивача щодо обману є безпідставними, незаконними та надуманими, а тому його вимоги щодо відшкодування збитків згідно ч. 2 ст. 230 ЦК України, є безпідставними.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Предметом спору у даній справі є питання наявності підстав покладення на відповідача обов'язку по відшкодуванню збитків в подвійному розмірі, завданих внаслідок введення позивача в оману в звязку із вчиненням правочину. Дана вимога обґрунтована з посиланням на ст.22, ч.2 ст. 230 ЦК України та ст. 224 ГК України. Ці норми встановлюють цивільно-правову відповідальність за порушення цивільного права у випадку вчинення особою правопорушення.

Статтею 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ст. 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків необхідною є наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявності шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника.

При цьому обов'язок доведення в суді факту протиправної поведінки відповідача, розміру завданої шкоди, а також прямого причинного зв'язку між ними покладається на позивача з документальним підтвердженням обґрунтованого розрахунку суми, що стягується на відшкодування заподіяної шкоди.

Водночас, відсутність або ж недоведеність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування шкоди (збитків).

Стаття 230 ЦК України унормовує правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. За приписами названої статті якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення - частина перша статті 229 цього Кодексу, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Вимоги про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України можуть бути задоволені судом за умови доведеності позивачем фактів обману зі сторони відповідача і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням позивача щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. При вчиненні правочину під впливом обману, формування волі особи відбувається унаслідок впливу "стороннього" фактора, яким виступає обман. Тому цей різновид правочинів відноситься до категорії правочинів з вадами волі. На відміну від помилки, як підстави визнання правочину недійсним, обманом є навмисне цілеспрямоване введення особи в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення правочину. Обман набуває юридичного значення тоді, коли його використовують як засіб "схилити" сторону вчинити правочин. Під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Конструкція правочину, вчиненого під впливом обману, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину унаслідок обману, і необхідно довести, що мав місце саме обман. Отже, факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Стороні правочину необхідно довести: 1) обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; 2) те, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; 3) те, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Як зазначалося вище, за результатом процедури закупівель (тендеру) 26.06.2008 між Департаментом міського господарства ОСОБА_2 міської ради (замовник) та ВАТ «Прикарпатбуд» (в подальшому змінено назву на ПАТ «Прикарпат.буд») (підрядник) було укладено договір №87 на суму 3 397 786,80 грн (а.с. 20-24 том І), який сторонами було виконано в повному обсязі і будь-яких претензій по даному договору у сторін немає.

Позивач стверджує, що в процесі виконання робіт за вказаним договором він виявив необхідність у виконанні додаткового обсягу робіт на обєкті, що не були враховані у договорі та проектній документації, в звязку з чим між сторонами було підписано додаткові договори №1 та №2 до договору №87 та акт приймання виконаних підрядних робіт від 25.11.2008 (а.с. 25-28 том І). Проте, рішенням господарського суду по справі № № 914/1571/13 вказані додатки до договору були визнані недійсними (а.с. 37-51 том І).

Обґрунтовуючи обман зі сторони відповідача, позивач вказує на те, що про обман він дізнався за результатами розгляду справи №914/1571/13.

Проаналізувавши рішення господарських судів по справі № 914/1571/13, колегія суддів зазначає, що предметом судового розгляду у справі № 914/1571/13 були вимоги ОСОБА_2 міської ради до Департаменту міського господарства ОСОБА_2 міської ради та ПАТ "Прикарпат.буд" про визнання укладених між відповідачами додаткових договорів № 1 та № 2 недійсними у звязку з їх невідповідністю вимогам закону.

Під час розгляду господарської справи № 914/1571/13 судами встановлено, що:

- умовами договору від 26.06.2008 № 87 погоджено його істотні умови: предмет (виконання робіт по реконструкції дороги вул. Трускавецької у м. Дрогобич), ціну (3 397 786,80 грн) та строк виконання робіт (з липня 2008 року по грудень 2008 року), а додатковими договорами від 24.10.2008 № 1 та № 2 було збільшено обсяги робіт і договірну ціну відповідно на 296 382,00 грн та на 136 080,00грн без проведення процедури закупівлі, за відсутності правових підстав для зміни первинної ціни, визначеної за результатами проведеного тендеру;

- порядок зміни істотних умов договору про закупівлю на момент укладення спірних додаткових договорів не був прийнятий та був затверджений лише наказом Міністерства економіки України від 30.01.2009 № 62, а відтак, на момент укладення спірних додаткових договорів діяв припис про заборону зміни істотних умов договору про закупівлю після його підписання;

- після підписання договору від 26.06.2008 № 87, Департамент міського господарства ОСОБА_2 міської ради та ВАТ Прикарпат.буд не вправі були збільшувати акцептовані ціни згідно тендерної пропозиції ВАТ Прикарпат.буд, а тому при укладенні додаткових договорів від 24.10.2008 № 1 та № 2 сторонами було порушено приписи п. 84 Положення про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2008 № 921;

- спірні договори укладено всупереч п. 84 Положення про закупівлю товарів, робіт та послуг за державні кошти, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2008 № 921.

Відповідно до ч.1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Тобто, під час розгляду справи № 914/1571/13, господарським судом не було встановлено факту обману позивача з боку Департаменту під час укладення додаткових договорів. Натомість, під час розгляду справи № 914/1571/13, додаткові договори від 24.10.2008 № 1 та № 2 були визнані судами недійсними з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, а саме - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Укладення додаткових договорів мало на меті збільшення узгоджених договором обсягів робіт і договірної ціни без проведення процедури закупівлі, за відсутності правових підстав для зміни первинної ціни договору, визначеної за результатами проведеного тендеру. Вищенаведене свідчить про наявність волі позивача на перебування у відносинах, породжених додатковими договорами від 24.10.2008 № 1 та № 2, та в подальшому підписанням акта, що виключає одну з обовязкових ознак, за яких дії позивача можуть бути кваліфіковані судом, як такі, що були вчинені під впливом обману.

Частина 4 ст. 75 ГПК України передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем не представлено належних доказів наявності умислу в діях керівника відповідача ОСОБА_5 чи інших посадових осіб відповідача щодо введення керівника чи інших посадових осіб позивача в оману чи вчинення щодо них шахрайських дій, повязаних з підписанням вказаних вище додаткових договорів та акту приймання виконаних підрядних робіт за листопад 2008 року форми КБ-2в від 25.11.2008 на загальну суму 432 462,00 грн на обєкті «реконструкція дороги вул. Трускавецької у м. Дрогобич».

Щодо твердження позивача про те, що факт понесених підрядником затрат на виконання додаткових робіт підтверджується підписаним та скріпленим печаткою відповідача акт приймання виконаних підрядних робіт за листопад 2008 року форми КБ-2в від 25.11.2008 на загальну суму 432 462,00 грн на обєкті «реконструкція дороги вул. Трускавецької у м. Дрогобич». При цьому, позивач вказує на те, що жодним судовим рішенням акт не було визнано недійсним, фіктивним, удаваним або незаконним, отже на підставі вказаного акта позивач мав всі законні сподівання на отримання коштів у розмірі 432 462,00 грн, які є збитками, що понесені позивачем внаслідок протиправної поведінки відповідача, то колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом, в провадженні Господарського суду Львівської області перебувала справа № 914/2707/14 за позовом ПАТ "Прикарпат.буд" до Департаменту міського господарства ОСОБА_2 міської ради про відшкодування вартості виконаних додаткових підрядних робіт, передбачених додатковими договорами від 24.10.2008 № 1 та № 2 до договору від 26.06.2008 № 87 та актом приймання виконаних підрядних робіт за листопад 2008 року форми КБ-2в у розмірі 940 198,00 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.10.2014, залишеним без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 09.06.2015 та Вищого господарського суду України від 22.09.2015 у справі № 914/2707/14, у задоволенні позову відмовлено (а.с. 104-107 том І, а.с. 87-98 том ІІ).

При цьому, судом при розгляді вказаної справи було надано правову оцінку спірному акту приймання виконаних підрядних робіт на обєкті «реконструкція дороги вул. Трускавецької у м. Дрогобич» форми КБ-2В за листопад 2008 на суму 432 462,00 грн. Зокрема, суд зазначив, що вказаний акт не є достатнім доказом підтвердження факту виконання робіт по ремонту вулиці. Аналізуючи акт, суд зазначив, що такий не міститься жодного посилання ні на номер договору, ні на дату чи будь-якого додаткового договору, укладеного між сторонами, на виконання умов якого такий акт складався. В Акті приймання виконаних підрядних робіт за листопад 2008 року не зазначено прізвища посадової особи, яка його підписала. Крім того, акт не містить підпису уповноваженої особи по перевірці робіт на відміну від аналогічних актів виконаних робіт за інші періоди, що підписувалися між позивачем та відповідачем. Також, судом встановлено, що позивачем не було подано до суду довідки про вартість виконаних підрядних робіт та витрат (форма N КБ-3), яка була обов'язковою згідно чинного на той час законодавства. Не надано суду і документації щодо первинного обліку спірних підрядних робіт, а саме, відсутній локальний кошторис, відомості ресурсів до локального кошторису, розрахунок загальновиробничих витрат по виконаних роботах. Згідно акту звірки розрахунків від 04.10.2010, складеного між сторонами на підставі ревізії КРУ, відсутня інформація про заборгованість відповідача перед позивачем за спірні підрядні роботи по вказаному акту. За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність факту виконання таких робіт.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач стверджує, що висновок суду по акту виконаних робіт за листопад 2008 року, здійсненого при розгляді справи № 914/2707/14, не є преюдиційним, оскільки у вказаній справі суд такий доказ визнав як недостатній, а не належний доказ в підтвердження факту виконаних робіт. Відтак позивач вважає, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для господарського суду у даній справі і має оцінюватися на рівні з іншими доказами, які були долучені позивачем на підтвердження факту виконаних робіт, зокрема заяви свідків (а.с. 155-161 том ІІ).

Проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що долучені позивачем до матеріалів справи заяви свідків не підтверджують виконання власне тих додаткових робіт, що є предметом спору. Крім того вказані роботи, за інформацією позивача, виконувалися в тому числі і субпідрядною організацією, а не позивачем.

Щодо заяви про збільшення позовних вимог, в якій позивач врахував висновок судової будівельно-технічної експертизи, відповідно до якої було здійснено перерахунок вартості виконаних робіт за актом в цінах станом на січень 2017 року та встановлено, що така вартість складає 1 534 062, 00 грн, а отже збитки позивача у двократному розмірі, виходячи із ч. 2 ст. 230 ЦК України, становлять 3 068 124, 00 грн (а.с. 28-29 том ІІ), колегія суддів зазначає, що сам висновок в даному випадку не підтверджує факт виконання таких робіт наступне.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що під час розгляду справи 914/2707/14 (а.с. 81-97 том ІІ), Львівським апеляційним господарським судом було призначено судову будівельно-технічну експертизу по факту виконання позивачем робіт на обєкті Реконструкція дорожнього покриття дороги вул. Трускавецька в м. Дрогобич, згідно акту приймання виконаних підрядних робіт за листопад 2008 року від 25.11.2008.

За результатами експертизи було складено висновок № 442, в якому зокрема зазначено, що обсяг робіт і витрат внесених в акт приймання підрядних робіт листопад 2008 року по обєкту Реконструкція дорожнього покриття дороги вул. Трускавецька м. Дрогобич станом на 25.11.2008 встановити неможливо. Встановити вартість виконаних робіт підрядником ПАТ «Прикарпат.буд» підрядних робіт на обєкті Реконструкція дорожнього покриття дороги вул. Трускавецька в м. Дрогобич згідно акту приймання виконаних підрядних робіт за листопад 2008 року від 25.11.2008 станом на 25.11.2008 технічно неможливо. Кількість модифікаційного бітуму для виконання обємів робіт, внесених в акт прийняття виконаних підрядних робіт за листопад 2008 року від 25.11.2008 по обєкту Реконструкція дорожнього покриття дороги вул. Трускавецька в м. Дрогобич згідно вимог державних будівельних норм становить 1,3012 т, не модифікованого 22,35 т.

Таким чином, за результатами проведення вказаної експертизи не було підтверджено обсягу робіт та витрат, внесених в акті приймання виконаних робіт за листопад 2008 року, також не встановлено вартість виконаних підрядником робіт за листопад 2008 року.

Беручи до уваги вищенаведене, а також з врахуванням ч.4 ст. 75 ГПК України, оскільки позивач не довів самого факту виконання робіт по спірному акту, колегія суддів вважає, що позивачем не представлено належних доказів, які б підтверджували вчинення господарського правопорушення відповідачем та наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для притягнення порушника до цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги про застосування відповідальності, передбаченої нормами ч. 2 ст. 230 ЦК України є необґрунтованими, в звязку з чим, суд першої інстанції правомірно відмовив у позові.

Щодо застосування строку позовної давності (а.с. 108-109, 152-155 том І), заявленої позивачем, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості захистити своє право через суд.

Суд зазначає, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд має з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

З огляду на те, що суд встановив відсутність порушення права чи інтересу позивача у даних правовідносинах з відповідачем, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості без застосування позовної давності.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про відмову у задоволені позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

В свою чергу відповідачем та третьою особою належними та допустимими доказами підтверджено свої доводи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2018 у справі № 914/36/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

4. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді Г.Т. Кордюк

ОСОБА_1