ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2019 р. Справа№ 911/485/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_2, адвокат, довіреність № б/н від 19.03.2018;

від відповідача - ОСОБА_3, адвокат, ордер №414715 від 12.11.2018;

від третьої особи - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Київської області від 12.07.2018 у справі №911/485/18 (суддя Чонгова С.І., повний текст складено - 19.07.2018) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Девелопмент Ріелті" про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі.

Встановив наступне.

ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Девелопмент Ріелті" від 07.03.2014 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на обставини укладання договору, за яких відповідачем було введено його в оману шляхом надання недостовірної інформації щодо вартісного еквіваленту статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Девелопмент Ріелті", який на 100% складається з земельної ділянки, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Крюківщина, кадастровий номер: НОМЕР_1

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.07.2018 у справі №911/485/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем не було доведено факт обману.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 12.07.2018 у справі №911/485/18 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що договір було укладено під впливом обману, оскільки дійсна нормативно-технічна грошова оцінку земельної ділянки була нижчою, аніж визначена у договорі.

В ході здійснення апеляційного провадження апелянтом подано до суду клопотання про витребування від Києво - Святошинської районної державної адміністрації реєстраційної справи товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Девелопмент Ріелті".

На думку заявника, необхідним є з'ясування який саме документ та в якій формі з переліку, закріпленого у частині 3 статті 29 Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", був поданий товариством для внесення змін до установчих документів, які пов'язані зі зміною складу засновників (учасників) юридичної особи.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання, дійшла висновку про залишення його без розгляду, з огляду на наступне.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.08.2018 у справі №911/485/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Київської області від 12.07.2018 у справі №911/485/18.

Також, вказаною ухвалою учасникам справи встановлено строк - не пізніше 24.09.2018 для подачі, зокрема, клопотань про витребування доказів.

Вказана ухвала була отримана позивачем 29.08.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.197).

У вказаний в ухвалі від 20.08.2018 строк позивач не скористався своїм правом на подання відповідного клопотання про витребування доказів.

Разом з тим, клопотання про витребування доказів позивач подав до апеляційного суду лише 17.01.2019, тобто після спливу призначеного судом строку.

Згідно ч. 1 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 вказаної статті).

В свою чергу, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч.2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України).

Заявником клопотання відповідної заяви про продовження строку для подання клопотання до закінчення цього строку подано не було.

Враховуючи подання позивачем клопотання про витребування доказів після спливу, встановленого ухвалою суду від 20.08.2018, процесуального строку, а також з огляду на відсутність заяви про продовження строку для подання клопотання до закінчення цього строку, колегія суддів дійшла висновку про залишення клопотання позивача без розгляду.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 17.01.2019 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Третя особа правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористалася, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином; ухвали суду направлялися за адресою офіційного місцезнаходження вказаної особи.

Згідно п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гранд Девелопмент Ріелті" є юридичною особою, яка створена єдиним учасником ОСОБА_5, що підтверджується п.1.1 Статуту Товариства з обмеженою відповідальнісню "Гранд Девелопмент Ріелті" затвердженого протоколом №1 Установчих зборів учасників Товариства від 17.12.2013 та зареєстрованого 13.02.2014.

Відповідно до п. 7.1 Статуту, статутний (складений) капітал (далі - Статутний капітал) Товариства становить 1500000,00грн. Статутний капітал Товариства формується за рахунок вкладів Учасників та розподіляється на частки між учасниками пропорційно їх вкладам. Вклади учасників Товариства підлягають оцінці у національній валюті України.

Згідно з п. 7.2 Статуту, статутний капітал між учасниками розподіляється наступним чином: частка ОСОБА_5 становить 1500000,00грн, що складає 100% статутного капіталу та відповідає 100% голосів на Загальних зборах Учасників, яка внесена за рахунок майнового вкладу учасника, а саме: земельна ділянка, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Крюківщина, кадастровий номер: НОМЕР_1, вартістю 1500000,00грн.

Між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) 07.03.2014 було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства.

За умовами договору продавець передає у власність покупцю частку розміром 100% від загального розміру Статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Девелопмент Ріелті" (іменується надалі "Товариство"), а покупець приймає частку і зобов'язується оплатити її в порядку і на умовах, визначених даним договором (п.1.1 договору).

Згідно з п. 1.2.6 договору, розмір статутного капіталу: 1500000,00грн.

У пункті 1.3 договору зазначено, що відомості про частку у Статутному капіталі Товариства, що належить продавцеві: розмір частки: 1500000,00грн, що становить 100% Статутного капіталу Товариства.

Відповідно до п 1.4 договору, відомості про частку у Статутному капіталі Товариства, яка є предметом купівлі-продажу, що іменується надалі "Частка": розмір частки: 1500000,00грн, що становить 100% Статутного капіталу Товариства.

Продавець гарантує, що на момент укладення даного договору Статутний капітал Товариства повністю сплачений (п. 2.1 договору).

Пунктом 1.5 договору передбачено, що покупець підписанням даного договору підтверджує, що він належним чином інформований про характер діяльності, а також про фінансовий стан Товариства на дату укладення договору.

Загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Девелопмент Ріелті" було прийнято рішення, оформлене протоколом №07/03/2014 від 07.03.2014, згідно з яким вирішено: на підставі договору купівлі-продажу частки у Статутному капіталі Товариства, укладених ОСОБА_4 з учасницею Товариства ОСОБА_6, прийняти до складу учасників Товариства: ОСОБА_4; на підставі договору купівлі-продажу частки у Статутному капіталі Товариства, укладеного ОСОБА_4 з учасницею Товариства ОСОБА_6, виключити зі складу учасників товариства у Статутному капіталі ОСОБА_6; перерозподілити частки у Статутному капіталі Товариства наступним чином: частка ОСОБА_4 становить 1500000,00грн, що складає 100% статутного капіталу та відповідає 100% голосів на Загальних зборах Учасників; задовольнити заяву ОСОБА_7 та звільнити його з посади директора Товариства відповідно до ст. 38 КзпПУ з 07.03.2014. Обрати ОСОБА_4 на посаду директора Товариства з 07.03.2014; затвердити статут Товариства у новій редакції; уповноважити директора Товариства ОСОБА_4 здійснити усі необхідні заходи для проведення державної реєстрації змін до установчих документів Товариства, відповідно до вимог чинного законодавства України, з правом передоручення третім особам.

Позивач вважає, що договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства від 07.03.2014 укладений ним під впливом обману. При цьому, позивач посилається на те, що 30.09.2014 з витягу про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 йому стало відома нормативна грошова оцінка цієї ділянки, яка складає 443668,01 грн. Отже, позивач, вважає, що відповідачем не в повному обсязі внесена частка у статутний капітал, про що знав відповідач та навмисно замовчував дійсну нормативно-технічну грошову оцінку земельної ділянки, що внесена до статутного капіталу.

Позивач вказує, що якби він знав скільки коштує зазначена земельна ділянка, то не укладав договір за ціною 1500000,00грн

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить визнати договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства від 07.03.2014 недійсним.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем не було доведено того, що спірний договір був укладений ним під впливом обману.

Колегія суддів погоджується із наведеним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними").

Згідно Узагальнень Верховного Суду України від 24.11.2008 "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.

Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Щодо посилань позивача в обґрунтування позовних вимог на введення відповідачем його в оману стосовно вартості частки ОСОБА_5 у Статутному капіталі Товариства та вартості земельної ділянки, слід зазначити наступне.

Так, вартість частки ОСОБА_5 у Статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Девелопмент Ріелті" визначена у п. 7.2 Статуту вказаного товариства, згідно якого частка ОСОБА_5 становить 1500000,00грн, що складає 100% статутного капіталу та відповідає 100% голосів на Загальних зборах Учасників, яка внесена за рахунок майнового вкладу учасника, а саме: земельна ділянка, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Крюківщина, кадастровий номер: НОМЕР_1, вартістю 1500000,00 грн.

Зазначена вартість також була відображена в оскаржуваному наразі договорі купівлі-продажу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на введення його відповідачем в оману стосовно вартості частки ОСОБА_5 у Статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Девелопмент Ріелті".

Стосовно доводів скаржника про введення його в оману також в частині вартості земельної ділянки, з посиланням на витяги з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 від 30.09.2014 та від 24.07.2015, слід зазначити, що оскільки позивач станом на дату укладення договору не оспорював вказану у ньому вартість зазначеної ділянки, а підписав договір без жодних зауважень, колегія судів вважає, що наведеними діями позивач погодився з усіма його умовами, в тому числі і тими, які стосуються наразі оскаржуваною вартістю земельної ділянки.

Визначення у договорі купівлі - продажу вартості земельної ділянки саме у розмірі 1500000,00 грн. повністю узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Беззаперечне підписання позивачем вказаного договору (не оскарження ним оцінки вкладу відповідача, нездійснення станом на момент укладення договору власної оцінки земельної ділянки) з визначеною у ньому вартістю земельної ділянки свідчить про відсутність вчинення ОСОБА_4 вказаного правочину під впливом обману.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивачем не були доведені такі обставини як наявність умислу з боку відповідача щодо введення іншої сторони в оману, а також і сам факт обману.

Наведене, в свою чергу, виключає можливість задоволення даного позову, із наведених у ньому підстав.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи необґрунтованість заявлених позовних вимог, позовна давність не може бути застосована до спірних правовідносин.

Стосовно долученої апелянтом до матеріалів даної справи постанови Верховного Суду від 10.07.2018 у справі №907/738/16, правову позицію викладену у якій скаржник просить врахувати про розгляді даної справи, слід зазначити наступне.

Так, скаржник зазначає, що згідно правової позиції, викладеній у вказаній постанові, для виготовлення нотаріально посвідченої копії договору про перехід чи передачу частки учасника у статутному капіталі товариства, який подається товариством для внесення змін до установчих документів, які пов'язані зі зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, необхідно оригінал такого договору, справжність підпису фізичної особи, на якому засвідчена нотаріусом, або учасник товариства повинен особисто підтвердити, що такий договір підписаний ним.

По перше, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що підставами позову, визначеними позивачем та, які ним не були змінені, є вчинення оскаржуваного договору під впливом обману.

Також, на наведені підстави апелянт посилається і в апеляційній скарзі.

Разом з тим, посилаючись наразі на вказану правову позицію Верховного Суду скаржник намагається змінити, вже при перегляді справи в апеляційному порядку, підстави позову та фактично заперечує проти форми вчиненого між сторонами оскаржуваного правочину.

Згідно вимог чинного Господарського процесуального кодексу України зміна підстав позову на даній стадії розгляду справи є неможливою.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, відповідно до ч. 1 вказаної статті суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обгрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Проте, наведені доводи не заявлялися апелянтом ані в суді першої інстанції, ані в апеляційній скарзі.

У будь - якому випадку, наведена Верховним Суду у постанові від 10.07.2018 у справі №907/738/16 правова позиція не може бути застосована до даних правовідносин виходячи з наступного.

Оскаржуваний наразі договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства від 07.03.2014 укладений між сторонами у простій письмовій формі.

Нотаріальне посвідчення правочинів (договорів) є обов'язковим лише у передбачених законом випадках або коли сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору (частина четверта статті 639 Цивільного кодексу України). У зв'язку з недодержанням вимоги щодо нотаріального посвідчення правочинів нікчемними є лише такі правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню чи такі, умовами яких передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 Цивільного кодексу України).

Отже, нормами Цивільного кодексу України не передбачено в імперативному порядку обов'язковості нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства.

Також, відповідної норми не містить і Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

Так, згідно з частиною 3 статті 29 Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" у разі внесення змін до установчих документів, які пов'язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається примірник оригіналу (ксерокопія, нотаріально засвідчена копія) одного із таких документів:

рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників);

заяви фізичної особи про вихід із складу засновників (учасників);

заяви, договору, іншого документа про перехід чи передачу частки учасника у статутному капіталі товариства;

рішення уповноваженого органу юридичної особи про примусове виключення засновника (учасника) із складу засновників (учасників) юридичної особи, якщо це передбачено законом або установчими документами юридичної особи.

Стосовно висновку Верховного Суду, наведеного у постанові від 10.07.2018 у справі №907/738/16 про те, що для виготовлення нотаріально посвідченої копії договору про перехід чи передачу частки учасника у статутному капіталі товариства, який подається товариством для внесення змін до установчих документів, які пов'язані зі зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, необхідно оригінал такого договору, справжність підпису фізичної особи, на якому засвічена нотаріусом, або учасник товариства повинен особисто підтвердити, що такий договір підписаний ним, слід зазначити наступне.

Так, якщо договір посвідчено нотаріально, то копія може бути також засвідчена нотаріально (про що наведено Верховним Судом), якщо договір не посвідчено нотаріально, то копія з нього нотаріусом не посвідчується.

Проте, це не означає, що наведена норма в імперативному порядку передбачає обов'язковість нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу частки, або обов'язкове надання лише нотаріально посвідченої копії договору (яку можна зробити лише з нотаріально посвідченого оригіналу) та відповідно виключає подання, наприклад, оригіналу договору в простій письмовій формі.

Власне, вказана норма окрім надання нотаріально посвідченої копії передбачає інші варіанти, а саме подання оригіналу чи ксерокопії документу.

Крім того, стосовно останньої фрази наведеного висновку Верховного Суду (щодо необхідності підтвердження особисто учасником товариства підписання ним договору), то його судом касаційної інстанції було зроблено в контексті обставин справи №907/738/16 (які не є тотожними обставинам даної), та, зокрема, виходячи з посилань позивача на те, що ціна в договорі вписана в подальшому чорнильною ручкою зацікавленою зі сторони покупця особою.

У даному випадку, обидві сторони визнають підписання (укладення) ними договору в тому вигляді, в якому його додано до справи, зокрема, за вказаною у ньому ціною, та визначеною вартістю земельної ділянки.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 12.07.2018 у справі №911/485/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 21.01.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

Г.А. Жук