ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2019 р. Справа№ 910/2587/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційних скарг Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Державного агентства резерву України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.06.2018 (повний текст рішення складено 22.06.2018)

у справі № 910/2587/18 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім

«Сокар Україна»

до Державного агентства резерву України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерство економічного розвитку і торгівлі України

про стягнення 11 372 488,47 грн

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Сокар Україна» (далі - ТОВ «ТД «Сокар Україна», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України (відповідача) про стягнення 11 372 488,47 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором про закупівлю товарів за державні кошти та закладення до державного резерву № Юр-2/42п-2014 від 31.01.2017 щодо своєчасної оплати поставленої позивачем продукції у визначені договором строки, відтак просило стягнути з відповідача 7 213 285,49 грн пені, 3 300 068, 57 грн інфляційних втрат та 859 134, 41 грн 3% річних, всього 11 372 488,47 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство економічного розвитку та торгівлі України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.06.2018 у справі № 910/2587/18 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного агентства резерву України на користь ТОВ «Торговий дім «Сокар Україна» пеню у розмірі 7 213 285, 49 грн, 3% річних у розмірі 851 145, 26 грн, інфляційні втрати у розмірі 3 293 588, 48 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 170 370, 29 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням вимог процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, апелянт не погоджується з висновками суду про те, Держрезерв жодним чином не довів, що затримка розрахунків спричинена відсутністю виділених з бюджету відповідних коштів, адже матеріалами справи підтверджується, що на виконання вимог Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407, Держрезервом (лист № 551/0/4-17 від 13.02.2017) подано до Мінекономрозвитку пропозиції на відкриття асигнувань для закупівлі матеріальних цінностей до державного резерву, зокрема, дизельного палива ДП Арк-Євро5-В0 згідно спірного Договору.Разом з тим, Мінекономрозвитку повідомляло, що робота щодо опрацювання вищезгаданих пропозицій триває, а матеріали щодо можливих порушень при укладенні додаткових угод до спірного Договору надіслано до СБУ. На переконання апелянта, Держрезерв, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, не мав можливості виконати свої грошові зобов'язання за Договором до прийняття Мінекономрозвитку рішення щодо відкриття асигнувань спеціального фонду державного бюджету. Крім цього, на думку апелянта, судом першої інстанції неправильно застосовано приписи Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та Положення про Державну аудиторську службу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03.02.2016, оскільки на підставі цих нормативних актів місцевим судом зроблено висновки про рекомендаційний характер висновків Держаудитслужби та суб'єктивність припущень посадових осіб Мінекономрозвитку та Держрезерву щодо можливої незаконності додаткових угод до Договору. Крім цього, судом першої інстанції не надано оцінки тому факту, що ТОВ «ТД «Сокар Україна» допущено порушення зобов'язань за Договором, зокрема, останнє не звернулось до Держрезерву з пропозицією щодо конкретизації обсягів та термінів поставки продукції, що в свою чергу, зумовило виникнення прострочення виконання грошових зобов'язань Держрезерву. Апелянт також наголошував, що місцевим судом при вирішенні справи не встановлено, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення пені з пропуском строку позовної давності,це є підставою для відмови в задоволенні позову. За твердженнями апелянта, судом першої інстанції також не правильно застосовано положення Закону України «Про державний матеріальний резерв», оскільки взято до уваги приписів п.п. 14, 16 ст. 14 цього Закону щодо застосування штрафних санкцій (у вигляді сплати пені) до Держрезерву, а не норми Закону «Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань» тощо.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Державне агентство резерву України також оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, суд першої інстанції абсолютно не аргументовано дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, посилаючись на судову практику у справі № 910/10671/17 за позовом Держрезерву до ТОВ «ТД «Сокар Україна» про розірвання додаткової угоди до Договору, адже мотивувальна частина судового рішення у цій справі не містить жодного посилання на неналежне виконання договірних зобов'язань зі сторони Держрезерву,що спростовує твердження суду про засвідчення факту неналежного виконання позивачем зобов'язань за спірним Договором. Крім цього, на переконання апелянта, судом проігноровано наявні в матеріалах справи листи, адресовані як Мінекономрозвитку, так і позивачу, які підтверджують факт затримки розрахунків, спричинений відсутністю відповідних виділених з бюджету коштів, в результаті чого агентство, яке не є самостійним (головним) розпорядником бюджетних коштів, вчиняло всі можливі заходи для уникнення прострочення грошового зобов'язання На думку апелянта, положення п.п. 6.3, 6.4, 7.2., 7.3 Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407, засвідчують відсутність вини Держрезерву в частині прострочення оплати за поставлене до державного резерву дизельне паливо, а також наголошує на тому, що Мінекономрозвитку є головним розпорядником бюджетних коштів, яким приймалось рішення щодо відкриття асигнувань спеціального фонду державного бюджету, відтак типова форма Договору про закупівлю товарів за державні кошти містить розділ VIII, зокрема, п. 8.2, відповідно до якого замовник звільняється від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань, якщо це зумовлено недостатністю фінансування видатків замовника з державного бюджету тощо.

Заперечуючи проти апеляційних вимог Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Державного агентства резерву України, ТОВ «ТД «Сокар України» подало них відзиви та стверджувало про їх безпідставність та необґрунтованість, просило не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначило, що відповідач та третя особа жодним чином не довели, що затримка розрахунків спричинена саме відсутністю виділених з бюджету відповідних коштів. Позивач наголошував, що за приписами ч. 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України, відсутність у боржника коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення від відповідальності за порушення виконання зобов'язань. На переконання позивача, наявне в п. 8.2 Договору застереження про звільнення відповідача від відповідальності за порушення строків оплати у разі затримки бюджетного фінансування не звільняє останнього від відповідальності, встановленої ч. 2 ст. 625 ЦК України. За твердженнями позивача, оскільки відповідач допустив прострочення оплати за період з 10.04.2017 по 17.08.2017, останнім днем нарахування пені є 17.08.2017, відповідно строк позовної давності до вимог про стягнення пені, який спливає через рік - 16.08.2018, позивачем при зверненні до суду з даним позовом не пропущено. Крім цього, на думку позивача, судом першої інстанції вірно застосовано положення ст. 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв України» щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій за несвоєчасну оплату продукції, преюдиційне значення мають встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 у справі № 910/10671/17 факти, які не потребують повторного доведення тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 10.01.2019 з'явились представники сторін, представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні підтримали свої апеляційні скарги, просили їх задовольнити за наведених в них підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в позові повністю.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечив доводи апеляційних скарг, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Державного агентства резерву України не підлягають задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 09.11.2016 відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» Державним агентством резерву України на ресурсі www.dzo.com.ua розміщено оголошення про проведення аукціону із закупівлі товарів за державні кошти № UА-2016-11-09-000858-b за трьома лотами.

Маючи бажання прийняти у ньому участь, ТОВ « ТД «Сокар Україна» у визначеному тендерною документацією відповідача порядку та строки сформовано та подано тендерну пропозицію за лотом № 3. За результатами кваліфікації учасників закупівлі позивача було визнано переможцем за лотом № 3, з яким має укладатись договір.

31.01.2017 між ТОВ «ТД «Сокар Україна» (позивачем, постачальником за договором) та Державним агентством резерву України (відповідачем, замовником за договором) укладено Договір № Юр-2/42п-2017 про закупівлю товарів за державні кошти та закладання до державного резерву (далі - Договір), за умовами п.п 1.1, 1.2 якого постачальник зобов'язався поставити в 2017 замовнику для закладання до державного резерву паливо дизельне марки ДП-Арк-Євро5 В0 згідно ДСТУ 7688:2015 «Паливо дизельне Євро» в кількості 3500 (три тисячі п'ятсот) тон загальною вартістю 74 907 000,00 грн, а замовник зобов'язався прийняти та оплатити продукцію.

Відповідно до п. 3.1 Договору Держрезерв проводить оплату продукції на розрахунковий рахунок постачальника після проведення перевірки якісних показників продукції на державних організаціях, що належать до сфери управління Держрезерву та отримання приймального акту форми № Р-13, рахунку-фактури та акту виконання Договору про закупівлю товарів за державні кошти та закладення до державного реєстру. Після оплати продукції постачальник надає Держрезерву податкову накладну.

За змістом п. 3.4 Договору сторони погодили, що постачальник не пізніше наступного робочого дня після оформлення приймального акта надсилає його до Держрезерву разом із супровідним листом, рахунком-фактурою та актом виконання Договору .

Положеннями п. 3.5 Договору сторони передбачили строк оплати протягом 30 робочих днів з моменту отримання Держрезервом документів за Договором.

Сума Договору становить 74 907 000, 00 грн, в тому числі ПДВ 12 484 500, 00 грн (п. 4.1 Договору).

Постачальник згідно п. 5.2 Договору поставляє та закладає до державного резерву паливо дизельне ДП-Арк-Євро5 В0 згідно ДСТУ 7688:2015 «Паливо дизельне Євро. Технічні умови» в термін до 31.03.2017.

Строк дії Договору на паідставі розділу VI Договору до 30.04.2017.

Крім цього, в лютому 2017 між сторонами укладено Додаткові угоди №№ 1, 2 та 3 до Договору, якими, зокрема, вносились зміни щодо кількості та ціни дизельного палива, його загальної вартості та суми Договору.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ч. 1 ст. 36 Закону України «Про державні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до вимог Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених Господарським кодексом України.

За договором поставки (ст. 712 ЦК України) продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу на підставі ч. 1 ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання умов Договору позивач здійснив поставку та закладення до Державної організації «Комбінат «Рекорд» продукції в кількості 3191,6506 тонн на загальну суму 81 387 090,00 грн, в тому числі ПДВ, що підтверджується приймальним актом від 24.02.2017 за формою Р-13, оформленим ДО «Комбінат «Рекорд» та Актом № 1 виконання Договору, підписаним відповідачем.

Згідно встановленого розділом III Договору порядку оплати, замовник повинен здійснити оплату відвантаженої продукції протягом 30 (тридцяти) робочих днів з моменту отримання замовником документів, передбачених Договором, а саме: приймального акту форми № Р-13, рахунку-фактури та акту виконання Договору про закупівлю.

Відповідні документи про виконання Договору, а саме акт № 1 виконання Договору та рахунок на оплату № 16283 від 22.02.2017 надані Державному агентству резерву України 24.02.2017, про що свідчить відмітка уповноваженої особи відповідача на супровідному листі № 74/1 від 24.02.2017.

Факт належного виконання позивачем зобов'язань за Договором також встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 у справі № 910/10671/17 за позовом Державного агентства резерву України до ТОВ «Торговий дім «Сокар Україна», третя особа Державна аудиторська служба України, про розірвання додаткової угоди до договору.

Зокрема, судом за матеріалами справи встановлено, що відповідач належним чином виконав свої зобов'язання за Договором передавши позивачу предмет закупівлі в повному обсязі, про що свідчить підписаний сторонами Акт № 1 виконання Договору про закупівлю товарів за державні кошти для закладання до державного резерву.

За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акту, який набрав законної сили.

Згідно преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки судове рішення у справі № 910/10671/17, що набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, встановленим є факт належного та повного виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором.

Доводи відповідача (апелянта) щодо безпідставного посилання суду першої інстанції на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 у справі № 910/10671/17, як безпідставні та необґрунтовані відхиляються апеляційним судом, адже посилаючись на це рішення, місцевий суд прийняв до уваги встановлений судом у справі № 910/10671/17 факт належного виконання позивачем зобов'язань за Договором, а не належного виконання договірних зобов'язань Держрезервом, як зазначав апелянт.

За приписами ст. ст. 692, 693 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, з урахуванням виконаних позивачем договірних зобов'язань щодо термінів та обсягів відвантаженої продукції, строк розрахунків настав 10.04.2017.

Проте всупереч умовам Договору, відповідач розрахунку за поставлений товар належним чином не провів, допустив прострочення виконання грошового зобов'язання, зокрема, згідно довідки AT «Ощадбанк» від 29.01.2018 №16/2-05/358, оплата поставленого позивачем товару здійснена відповідачем 15.08.2017 платіжним дорученням № 2693 на суму 74 907 000,00 грн та 18.08.2017 платіжним дорученням № 2694 на суму 6 480 090,00 грн, що в свою чергу свідчить про порушення договірних зобов'язань та є підставою для настання правових наслідків, встановлених Договором та законом.

Заперечуючи проти позову та посилаючись на положення п. 8.2 розділу VIII Договору, яким визначено, що замовник звільняється від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань, якщо це зумовлено, зокрема, недостатністю фінансування видатків замовника (відповідача) з державного бюджету, відповідач зазначав, що не повинен нести відповідальності за допущене прострочення оплати за поставлене до державного резерву дизельне паливо, оскільки наявне прострочення оплати спричинене несвоєчасним виділенням бюджетних асигнувань головним розпорядником бюджетних коштів, яким приймалось рішення про відкриття асигнувань спеціального фонду державного бюджету на закупівлю Держрезервом матеріальних цінностей до державного резерву.

Однак такі твердження не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції, адже як зазначав відповідач у відповіді на вимогу про погашення боргових зобов'язань (лист вих№4411/0/4-17 від 29.12.2017), у відзиві на позов та апеляційній скарзі, він неодноразово звертався до головного розпорядника бюджетних коштів - Міністерства економічного розвитку і торгівлі щодо відкриття бюджетних асигнувань для проведення розрахунків за Договором, згідно доданих до відзиву листів Мінекономрозвитку відмовляло у відкритті бюджетних асигнувань в зв'язку із можливим порушенням законодавства під час укладення додаткових угод до Договору.

Оскільки законність укладення додаткової угоди №1 від 01.02.2017 до Договору визнана рішенням Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 у справі №910/10671/17, яке набрало законної сили, єдиною причиною затримки проведення розрахунків відповідачем були суб'єктивні припущення посадових осіб відповідача і третьої особи щодо можливої незаконності додаткової угоди до Договору, викладені на підставі листа Держаудитслужби про надання рекомендацій.

При цьому, за змістом ст. 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та п. 5 Положення про Державну аудиторську службу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03.02.2016, висновки Держаудитслужби мають рекомендаційний характер, підлягають обов'язковому врахуванню та реагуванню з боку підконтрольних установ, однак не є обов'язковими для виконання.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про недоведеність відповідачем того факту, що затримка розрахунків спричинена саме відсутністю виділених з бюджету коштів. Відповідно доводи апелянтів в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

За змістом ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

У відповідності до ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Аналогічна правова позиція з приводу того, що відсутність бюджетного фінансування не виправдовує бездіяльність і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі №11/446

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18 жовтня 2005 також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України не виправдовує бездіяльність і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

З огляду на наведене, договірна умова про здійснення оплати в межах обсягів надходження коштів від головного розпорядника коштів державного бюджету та про звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань, якщо це зумовлено, зокрема, недостатністю фінансування видатків замовника (відповідача) з державного бюджету, не позбавляє відповідача господарського обов'язку здійснити оплату та не може бути належною правовою підставою для відтермінування цього зобов'язання на фактично невизначений строк, оскільки така договірна умова не є подією, яка неминуче має настати в розумінні ст. 530 ЦК України.

Таким чином, відповідач не звільняється від обов'язку оплати вартості поставленого палива незважаючи на відсутність виділення та надходження відповідних коштів з бюджету. Відповідно доводи апелянтів в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Оскільки відповідачем прострочено виконання своїх зобов'язань з оплати поставленого позивачем палива, останнім заявлено до стягнення з відповідача 7 213 285,49 грн пені, 3 300 068,57 грн інфляційних втрат та 859 134,41 грн 3% річних за період з 10.04.2017 по 17.08.2017.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з вимогою № 616 від 14.12.2017, у якій просив сплатити нараховані за період з 10.04.2017 по 17.08.2017 інфляційні втрати, 3 % річних, пеню та штраф.

У відповідь на вищезазначену вимогу відповідач надіслав листа вих№4411/0/4-17 від 29.12.2017, у якому повідомив про неодноразові звернення до Мінекономрозвитку про відкриття асигнувань спеціального фонду, щодо яких тривалий час отримував відмову від третьої особи в зв'язку з можливим порушенням законодавства під час укладання додаткових угод до Договору, відтак затримка з оплати поставленої продукції, на думку відповідача, не залежала від Держрезерву.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

З умовами п. 8.1 Договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з законодавством України, зокрема, Закону України «Про державний матеріальний резерв» та іншими спеціальними нормативними актами.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до п.п. 14, 16 ст. 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв» у разі несвоєчасної сплати вартості поставленої до державного резерву продукції одержувач сплачує постачальнику (виготовлювачу) пеню із суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Розмір пені обчислюється з суми простроченого платежу виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

За змістом абзаців 3, 4 п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову про (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Так, нарахування у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статтею 36 Закону України «Про телекомунікації», статтею 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій. У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також й відповідальності, передбаченої частиною другою статтею 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Оскільки Державне агентство резерву є суб'єктом господарювання, яке відноситься до державного сектору економіки, та порушило строки оплати грошового зобов'язання за Договором про закупівлю продукції на строк 130 календарних днів, воно несе відповідальність у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, що діяла в період, за який сплачується пеня - на підставі п.п. 14, 16 ст. 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв». Відповідно доводи Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (апелянта) в цій частині щодо невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права щодо стягнення пені як безпідставні та необґрунтовані відхиляються судом апеляційної інстанції.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, апеляційний суд визнав висновки місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 7 213 285,49 грн за порушення строків оплати доведеними належними та допустимими доказами, відповідачем не спростованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Твердження третьої особи (апелянта) про звернення позивача з вимогами про стягнення пені з пропуском строку позовної даності не заслуговують на увагу, оскільки відповідач допустив прострочення оплати за період з 10.04.2017 по 17.08.2017, то останнім днем нарахування пені є 17.08.2017, відповідно строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені, який спливає через рік - 16.08.2018, позивачем при зверненні з даним позовом до суду не пропущено.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами п. п. 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 згаданої постанови пленуму).

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків інфляційних втрат та 3% річних, апеляційний суд дійшов висновку щодо правомірності висновків місцевого суду про те, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають задоволенню в розмірі 3 293 588, 48 грн, а 3 % річних - в розмірі 851 145, 26 грн, відповідно в іншій частині цих вимог слід відмовити.

Доводи апелянтів з проводу неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом вимог матеріального права та невідповідності висновків суду обставинам справи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянтів та позивача, викладені в апеляційних скаргах та у відзивах на них, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 240, 269-270, 273, 275, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Державного агентства резерву України залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2018 у справі № 910/2587/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/2587/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 14.01.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко