СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" січня 2019 р. Справа № 905/300/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Пелипенко Н.М. , суддя Барбашова С.В.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №14-120 від 08.06.2018, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія КС №653710),

відповідача не зявився,

розглянувши апеляційну скаргу позивача (вх.547) на рішення господарського суду Донецької області від 18.06.2018 (повний текст складено 27.06.2018, суддя Кротінова О.В.) у справі №905/300/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ,

до Приватного акціонерного товариства Горлівськтепломережа, с.Щурове м.Лиман Донецької області

про стягнення 57709193,99 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Горлівськтепломережа" про стягнення боргу в загальному розмірі 57709193,99 грн., у тому числі: основний борг у сумі 30892384,61 грн., 3% річних у сумі 3117921,54 грн. та інфляційні втрати у сумі 23698887,84 грн. за неналежне виконання зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу №14/2617/11 від 30.09.2011.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач, в порушення п.6.1 договору №14/2617/11 від 30.09.2011, не оплатив поставлений у період з жовтня по грудень 2012 року природний газ, що є підставою для стягнення з відповідача суми основного боргу, а також 3% річних та інфляційних втрат. Позивач зазначає також, що відповідач не своєчасно виконав свої зобовязання з оплати поставленого природного газу в період з січня по квітень 2012 року, у звязку з чим просив суд стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, ст.230 Господарського кодексу України.

Рішенням господарського суду Донецької області від 18.06.2018 у справі №905/300/18 закрито провадження за позовною заявою ПАТ «НАК «Нафтогаз України» до ПАТ «Горлівськтепломережа» в частині стягнення 3% річних у сумі 480323,93 грн. У задоволенні позовних вимог ПАТ «НАК «Нафтогаз України» до ПАТ "Горлівськтепломережа" про стягнення боргу у загальній сумі 57228870,06 грн., у тому числі: основного боргу у сумі 30892384,61 грн., 3% річних у сумі 2637597,61 грн. та інфляційних втрат у сумі 23698887,84 грн. - відмовлено.

Закриваючи провадження у справі в частині стягнення з відповідача 3% річних в загальному розмірі 480323,93 грн. (нарахованих за зобов'язанням січня 2012 з 09.08.2012 по 07.12.2012, за зобов'язанням лютого 2012 з 09.08.2012 по 17.12.2012, за зобов'язанням березня 2012 з 09.08.2012 по 13.10.2012, за зобов'язанням квітня 2012 з 09.08.2012 по 13.11.2012), місцевий господарський суд виходив з того, що рішенням господарського суду Донецької області від 14.02.2013 у іншій справі (№5006/17/81/2012) з ПАТ «Горлівськтепломережа» вже стягнуто 3% річних за вказані періоди.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних (нарахованих позивачем на заборгованість за зобов'язаннями лютого 2012 з 18.12.2012 по 25.01.2013; за зобов'язаннями березня 2012 з 14.10.2012 по 17.05.2013; за зобов'язанням квітня 2012 з 14.11.2012 по 29.07.2013), суд першої інстанції застосував положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії". Враховуючи, що основна заборгованість за поставлений газ у наведені періоди була повністю погашена відповідачем до набрання чинності вказаним Законом, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про відсутність підстав для задоволенні позову в цій частині.

В частині стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 30892384,61 грн. за поставлений у жовтні - грудні 2012 природний газ, а також 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на вказану суму боргу, господарський суд Донецької області відмовив в позові у звязку зі пропуском строку позовної давності для звернення до суду із такими вимогами.

Позивач із вказаним рішенням суду не погодився, звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне зясування судом всіх обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позову про стягнення основного боргу в розмірі 57709193,99 грн., оскільки у листі №2786/18-14 від 20.01.2014 відповідач визнав свій борг перед позивачем, що свідчить про переривання строку позовної давності. Також позивач зазначає, що з 15.07.2014 господарський суд Донецької області припинив свою роботу у звязку із проведенням антитерористичної операції на території Донецької області та відновив свою роботу лише 27.04.2015, а тому позивач був позбавлений можливості звернутись до суду за захистом своїх прав в межах строку позовної давності. В апеляційній скарзі позивач також вказує на те, що місцевий господарський суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", оскільки відповідач не включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу суду не надав.

В судове засідання 08.01.2019 відповідач свого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвала суду від 13.12.2018, якою розгляд справи призначено на 08.01.2019, направлялась на адресу відповідача (вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), однак повернулась підприємством звязку із довідкою про невручення «за закінченням терміну зберігання».

Судова колегія враховує, що ухвалами від 22.11.2018, 13.12.2018 розгляд справи відкладався судом у звязку із неявкою відповідача в судове засідання.

Відповідач отримував ухвалу суду від 22.11.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.230), а отже, був обізнаний про наявність апеляційного провадження у цій справі.

Згідно ч.7 ст.120 ГПК України, учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця знаходження ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає

Відповідач не повідомляв суд про зміну свого місцезнаходження під час розгляду справи.

За таких обставин, судом апеляційної інстанції дотримано вимоги статті 242 ГПК України щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для реалізації відповідачем своїх процесуальних прав, належним чином повідомлено відповідача про час та місце розгляду справи, надано додатковий час для явки представника в судове засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

30.09.2011 між НАК Нафтогаз України (продавець) та ПАТ «Горлівськтепломережа» (покупець) укладено договір на купівлю-продаж природного газу №14/2617/11 (далі-договір) (а.с.18).

Відповідно до п.п.1.1,1.2 договору, продавець зобов'язувався передати у власність покупцю у IV кварталі 2011 та у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України НАК «Нафтогаз України», для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями.

Пунктом 2.1. договору визначено, що продавець передає покупцю в період з 01.10.2011 по 31.12.2012 газ в обсязі до 112863,600 тис.куб.м.

За умовами п.п.3.3, 3.4 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцю у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Ціну за 1000 куб. м природного газу сторони обумовили в п. 5.2 договору.

Відповідно до п.5.5 договору, загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості щомісячних поставок газу.

Порядок здійснення оплати передбачений пунктом п. 6.1 договору, відповідно до якого, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01.10.2011 до 31.12.2012, а в частині проведення розрахунків за газ та послуги з його транспортування до повного погашення заборгованості (п.11 договору).

Додатковою угодою №1 від 11.10.2011 до договору сторони внесли зміни до 5 розділу договору, змінивши ціну природного газу з 11.10.2011 року (а.с.24).

Додатковою угодою №2 від 31.01.2012 до договору внесено зміни до 5 розділу договору, а саме: змінено ціну природного газу з 01.01.2012 року (а.с.25).

Додатковою угодою №3 від 27.06.2012 до договору пункт 1.2 договору викладено в наступній редакції: «Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками». Також вказаною додатковою угодою змінено ціну газу з 22.06.2012 та з 01.07.2012 (а.с.26).

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, на виконання п.2.1 договору позивачем з січня 2012 по квітень 2012 було передано відповідачу природний газ на загальну суму 56206143,68 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2012, 29.02.2012, 31.03.2012, 30.04.2012.

Вказані акти підписані сторонами, скріплені їх печатками та погоджені газотранспортним підприємством (а.с.32-35).

Позивач зазначає, що на виконання умов договору він також поставив відповідачу природний газ у жовтні 2012 в обсязі 3117,957 тис. куб.м на суму 4082029,31 грн., у листопаді 2012 - 7939,208 тис.куб.м. на суму 10394011,10 грн., у грудні 2012- 12539,218 тис.куб.м. на суму 16416344,20 грн.

На підтвердження поставки природного газу у період з жовтня по грудень 2012 позивач надав суду:

- підписані позивачем та відповідачем акти приймання-передачі природного газу від 01.11.2012, 01.12.2012, 01.01.2013 (а.с.37,38);

- реєстри обсягів реалізації природного газу споживачам через НАК «Нафтогаз України», протранспортованого газорозподільними мережами ПАТ «Донецькоблгаз» за жовтень-грудень 2012 (а.с.39-49);

- витяг з реєстрів реалізації обсягів природного газу, фактично спожитих теплопостачальними підприємствами у жовтні-грудні 2012р., з боку яких не підписані акти приймання-передачі газу у відповідності до вимог методики до наказу Мінпаливенерго №288 (а.с.36);

- податкові накладні №10467 від 27.11.2012р., №12131 від 30.11.2012р., №15055 від 31.12.2012 (а.с.50-52).

Відповідач повністю розрахувався за поставлений у період з січня про квітень 2012 природний газ, про що свідчить довідка позивача (а.с.32), однак, в порушення п.6.1 договору, несвоєчасно здійснював оплати, що стало підставою для нарахування позивачем 3% річних.

Поставлений позивачем у період з жовтня по грудень 2012 природний газ відповідач не оплатив, у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 30892384,61 грн., а також 3% річних та інфляційні втрати.

Судова колегія враховує наступне.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що у період з січня 2012 по квітень 2012 позивачем поставлено, а відповідачем оплачено природний газ на суму 56206143,68 грн., що підтверджується матеріалами справи (договором, актами приймання-передачі природного газу, розрахунком ціни позову, довідкою позивача) та не заперечується сторонами.

Відповідач несвоєчасно здійснював оплату природного газу, у звязку з чим позивачем нараховано 3% річних:

за зобовязаннями січня 2012 за період з 09.08.2012 по 07.12.2012 в розмірі 160699,87 грн.;

за зобовязаннями лютого 2012 за період з 09.08.2012 по 25.01.2013 в розмірі 227203,63 грн.;

за зобовязаннями березня 2012 за період з 09.08.2012 по 17.05.2013 в розмірі 257356,25 грн.;

за зобовязаннями квітня 2012 за період з 09.08.2012 по 29.07.2013 в розмірі 92365,36 грн.

При цьому, в розрахунку позивача вказано про врахування ним рішення господарського суду Донецької області від 14.02.2013 у справі №5006/17/81/2012 за позовом ПАТ НАК Нафтогаз України до ПАТ «Горлівськтепломережа» про стягнення, в тому числі, 3% річних, нарахованих за неналежне виконання зобовязань за договором №14/2617/11 від 30.09.2011.

Судова колегія приймає до уваги, що рішенням господарського суду Донецької області від 14.02.2013 у справі №5006/17/81/2012 стягнуто з ПАТ «Горлівськтепломережа» на користь ПАТ НАК Нафтогаз України, зокрема, 3% річних у розмірі 1433599,89 грн., нарахованих на заборгованість за договором №14/2617/11 від 30.09.2011:

- за жовтень 2011 - у сумі 10563,33 грн. за період 15.11.2011 - 20.12.2011;

- за листопад 2011 - у сумі 50201,33 грн. за період 15.12.2011 - 29.02.2012;

- за грудень 2011 - у сумі 139665,74 грн. за період 15.01.2012 - 19.07.2012;

- за січень 2012 - у сумі 422022,04 грн. за період 15.02.2012 - 07.12.2012 ;

- за лютий 2012 - у сумі 450330,08 грн. за період 15.03.2012 - 17.12.2012;

- за березень 2012 - у сумі 294034,62грн. за період 15.04.2012- 17.12.2012;

- за квітень 2012 року - у сумі 66782,75грн. за період 15.05.2012 - 17.12.2012.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 24.04.2013 рішення господарського суду Донецької області від 14.02.2013 у справі №5006/17/81/2012 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.06.2013 у справі №5006/17/81/2012 рішення господарського суду Донецької області від 14.02.2013 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 24.04.2013 залишено без змін.

Отже, у своєму розрахунку ціни позову позивачем лише частково враховано періоди, за які з відповідача стягнуто 3% річних за наведеним судовим рішенням у справі №5006/17/81/2012.

За таких обставин, позивачем безпідставно нараховано відповідачу 3% річних в загальному розмірі 480323,93 грн. (за зобов'язанням січня 2012 у сумі 160699,87 грн., за зобов'язанням лютого 2012 з 09.08.2012 по 17.12.2012 у сумі 211203,90 грн., за зобов'язанням березня 2012 з 09.08.2012 по 13.10.2012 у сумі 78567,96 грн., за зобов'язанням квітня 2012 з 09.08.2012 по 13.11.2012 у сумі 29852,20 грн.), оскільки рішенням суду у справі №5006/17/81/2012, яке набрало законної сили, з відповідача вже стягнуто на користь позивача 3% річних за вказані періоди.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

За положеннями п.2 ч.1 ст.175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правомірно закрив провадження у справі №905/300/18 в частині стягнення з відповідача 3% річних, нарахованих за зобов'язанням січня 2012 у сумі 160699,87 грн., за зобов'язанням лютого 2012 з 09.08.2012 по 17.12.2012 у сумі 211203,90 грн., за зобов'язанням березня 2012 з 09.08.2012 по 13.10.2012 у сумі 78567,96 грн., за зобов'язанням квітня 2012 з 09.08.2012 по 13.11.2012 у сумі 29852,20 грн., загалом 480323,93 грн., оскільки існує рішення суду, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав про стягнення вказаної суми.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних, нарахованих позивачем на заборгованість за зобов'язаннями лютого 2012 з 18.12.2012 по 25.01.2013 в розмірі 15999,73 грн.; за зобов'язаннями березня 2012 з 14.10.2012 по 17.05.2013 в розмірі 178788,29 грн.; за зобов'язанням квітня 2012 з 14.11.2012 по 29.07.2013 в розмірі 62513,16 грн., судова колегія зазначає наступне.

30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі в тексті - Закону України №1730-VIIІ), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно ст.1 Закону України №1730-VIIІ, заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Статтею 2 Закону України №1730-VIIІ визначено, що дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 статті 3 Закону України №1730-VIIІ передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Частиною 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії.

Цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

При цьому, застосування приписів частини 3 статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (аналогічний висновок про застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 904/11325/16, від 06.04.2018 у справі № 904/10747/16, від 15.05.2018 у справі № 908/3126/16, від 23.05.2018 у справі №908/3125/16, від 30.05.2018 у справі №908/2055/17).

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, 25.01.2013 відповідач повністю розрахувався за поставлений у лютому 2012 природний газ, 17.05.2013 відповідач оплатив поставлений у березні 2012 природний газ, 29.07.2013 відповідач здійснив оплату природного газу, поставленого у квітні 2012.

Отже, остаточний розрахунок за поставлений позивачем у лютому - квітні 2012 природний газ здійснено відповідачем до набрання чинності Законом України №1730-VIIІ (30.11.2016).

Враховуючи вказане вище, 3% річних, нараховані позивачем на заборгованість за зобов'язаннями лютого 2012 з 18.12.2012 по 25.01.2013; за зобов'язаннями березня 2012 з 14.10.2012 по 17.05.2013; за зобов'язанням квітня 2012 з 14.11.2012 по 29.07.2013, стягнення яких є предметом позову у цій справі, підлягають списанню на підставі ч.3 ст.7 Закону України №1730-VIIІ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги позивача про те, що невключення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, унеможливлює застосування частини 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача 3% річних в загальному розмірі 257301,18 грн. за вказані періоди.

В апеляційній скарзі позивач на підтвердження своїх доводів про те, що для застосування ч.3 ст.7 Закону України №1730-VIIІ відповідач повинен бути включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, посилається на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №908/3211/16.

В постанові, на яку посилається позивач, Верховний Суд вказав, що застосування частини 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ, не ставиться в залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

У справі №908/3211/16 суд відмовив у позові у звязку з тим, що відповідачем погашено заборгованість за природний газ у повному обсязі до набрання чинності Законом України №1730-VIIІ, а обставина включення підприємства відповідача до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання за спожиті енергоносії, не була визначальною для застосування судом частини 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ.

За наведених обставин, доводи позивача є помилковими, оскільки постановою суду касаційної інстанції, на яку він посилається, підтверджується висловлена думка про необхідність застосування частини 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ незалежно від включення підприємства відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача основний борг в розмірі 30892384,61 грн. за поставлений газ у період з жовтня по грудень 2012, а також 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на вказану суму основного боргу.

Як свідчать матеріали справи, у період з жовтня по грудень 2012 позивач поставив відповідачу природний газ в наступних обсягах: у жовтні 2012 - 3117,957 тис.куб.м., у листопаді 2012 - 7939,208 тис.куб.м., у грудні 2012 - 12539,218 тис.куб.м., про що свідчать підписані сторонами акти приймання-передачі природного газу від 01.11.2012, 01.12.2012, 01.01.2013 (а.с.37,38).

Поставка позивачем природного газу у вказаних обємах до межі балансової належності ПАТ «Горлівськтепломережа» підтверджується реєстрами обсягів реалізації природного газу споживачам через НАК «Нафтогаз України», протранспортованого газорозподільними мережами ПАТ «Донецькоблгаз» за жовтень - грудень 2012 (а.с.39-49).

При розрахунку вартості поставленого газу позивачем застосовано ціну природного газу, визначену в договорі №14/2617/11 в редакції додаткової угоди №3 від 27.06.2012 (1309,20 грн. за 1000 куб.м.), що підтверджується витягом з реєстрів реалізації обсягів природного газу, фактично спожитих теплопостачальними підприємствами у жовтні-грудні 2012 (а.с.36).

Загальна вартість поставленого у період з жовтня по грудень 2012 природного газу в розмірі 30892384,61 грн. відображена позивачем у податковому обліку підприємства, про що свідчать податкові накладні №10467 від 27.11.2012р., №12131 від 30.11.2012р., №15055 від 31.12.2012 (а.с.50-52).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що позивачем доведено поставку відповідачу природного газу у період з жовтня по грудень 2012 у загальному обсязі 23596,383 тис. куб.м на загальну суму 30892384,61 грн.

Обовязок відповідача оплатити поставлений природний газ до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу передбачено п.6.1 договору.

Отже, за жовтень 2012 року відповідач повинен був розрахуватись 13.11.2012; за листопад 2012 року - 13.12.2012; за грудень 2012 року - 13.01.2013.

Відповідач поставлений у жовтні грудні 2012 газ не оплатив, не представив суду доказів погашення боргу.

Враховуючи наведене, позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 30892384,61 грн. є правомірними.

Разом із тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності до вимог позивача (а.с.92).

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 30892384,61 грн. за поставлений у жовтні грудні 2012 природний газ, судова колегія враховує наступне.

14.11.2012 розпочалось прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати поставленого у жовтні 2012 газу;

14.12.2012 розпочалось прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати поставленого у листопаді 2012 газу;

13.01.2013 розпочалось прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати поставленого у жовтні 2012 газу.

Отже, саме із вказаних дат у позивача виникло право на звернення до суду із позовом за захистом своїх прав.

Будь-яких доказів, які б підтверджували вчинення відповідачем дій, направлених на визнання загальної заборгованості перед позивачем в сумі 30892384,61 грн. за зобов'язанням жовтня грудня 2012 матеріали справи не містять.

Під час апеляційного провадження у цій справі позивач звертався до суду з клопотанням від 22.11.2018, в якому просив витребувати у Торгово-промислової палати України сертифікат Торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини №2692/12.2.-03 від 13.11.2014, виданий ПАТ Горлівськтепломережа.

В обґрунтування клопотання позивач зазначав про необхідність встановлення обставин настання непереборної сили та відповідно переривання строку позовної давності.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.11.2018 у цій справ було задоволено вказане клопотання позивача та витребувано у Торгово-промислової палати України сертифікат Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини №2692/12.2.-03 від 13.11.2014, виданий Приватному акціонерному товариству Горлівськтепломережа.

На виконання вимог ухвали суду, Торгово-промислова палата України надіслала суду лист №3562/05-7.2 від 10.12.2018, в якому повідомила про відсутність в Реєстрі сертифікатів зазначеного в ухвалі суду сертифіката про форс-мажорні обставини №2692/12.2.-03 від 13.11.2014, виданого Приватному акціонерному товариству Горлівськтепломережа (а.с.231).

Отже, обставини, на які посилався позивач, не підтвердились під час розгляду справи.

Позовна заява направлена позивачем господарському суду Донецької області 13.02.2018, про що свідчить штамп ПАТ «Укрпошта» на поштовому конверті.

Отже, позивачем пропущено передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України строк на звернення до суду із позовом про стягнення з відповідача основного боргу за зобовязаннями жовтня грудня 2012.

Відповідно до статті 266 Цивільного кодексу України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Таким чином, зі спливом позовної давності за вимогою про сплату основного боргу спливає й позовна давність за вимогою про сплату передбачених статтею 625 ЦК України 3% річних та інфляційних нарахувань (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми, оскільки вони є складовою загальної суми боргу). Аналогічна правова думка міститься в постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 924/977/17.

Частиною 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене та враховуючи, що позивач звернувся до господарського суду після спливу строку позовної давності, про застосування якої відповідачем заявлено до прийняття рішення господарським судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 30892384,61 грн. за зобов'язаннями жовтня - грудня 2012, а також 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на вказану суму боргу, про що правильно вказав в своєму рішенні суд першої інстанції.

Судова колегія також зазначає, що за змістом статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Враховуючи відсутність порушеного права позивача щодо вимог про стягнення 3% річних, нарахованих на заборгованість за зобов'язаннями січня - квітня 2012, позовна давність у цій частині позову не застосовується, про що також зазначено місцевим господарським судом.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що у листі №2786/18-14 від 20.01.2014 відповідач визнав свій борг, що свідчить про переривання строку позовної давності.

До апеляційної скарги позивач надав лист ПАТ "Горловськтепломережа" №2786/18-14 від 20.01.2014 на адресу НАК "Нафтогаз України" з проханням надіслати акти звірки за спожитий природний газ станом на 01.01.2014, а також податкові накладні за грудень 2013 (а.с. 171).

Відповідно до частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав доказ неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Позивачем, в порушення вказаної норми, не зазначено причини неподання вказаного листа до суду першої інстанції або неможливості такого подання.

Як свідчать матеріали справи, після подання відповідачем 03.05.2018 заяви про застосування строків позовної давності, ухвалою господарського суду Донецької області від 03.05.2018 продовжено строк підготовчого провадження та встановлено позивачу строк для подання відповіді на заяву про застосування строків позовної давності.

Отже, судом першої інстанції були створені позивачу належні умови для подання доказів з приводу заяви відповідача про застосування строків позовної давності, втім, позивач таким правом не скористався.

Судова колегія вважає за необхідне також зазначити, що зміст листа відповідача №2786/18-14 від 20.01.2014 з проханням надати акти звірки не свідчить про визнання боргу, оскільки у зазначеному листі не міститься посилань на розмір заборгованості, її визнання відповідачем саме у такому розмірі та за заявлений позивачем період. Крім того, акти звірки можуть підтвердити як наявність так і відсутність боргу.

Враховуючи наведене, посилання позивача на лист відповідача №2786/18-14 від 20.01.2014 є безпідставним, а доводи про переривання строку позовної давності - не підтвердженими.

Також в апеляційній скарзі позивач зазначає, що з 15.07.2014 господарський суд Донецької області припинив свою роботу у звязку із проведенням антитерористичної операції на території Донецької області та відновив свою роботу лише 27.04.2015, а тому позивач був позбавлений можливості звернутись до суду за захистом своїх прав в межах строку позовної давності.

Судова колегія не погоджується з такими доводами позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до розпорядження Голови Вищого господарського суду від 02.09.2014 № 28-р "Про зміну територіальної підсудності господарських справ" у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя господарським судом Донецької області у районі проведення антитерористичної операції (на підставі подання Державної судової адміністрації України від 26.08.2014 № 8-4166/14 та від 29.08.2014 № 8-4211/14, керуючись статтею 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції", статтею 34 Закону України "Про судоустрій і статус суддів") визначено, що розгляд господарських справ, підсудних господарському суду Донецької області здійснюється господарським судом Запорізької області.

Враховуючи наведене, доводи позивача про відсутність у нього можливості звернутись до суду з позовом не відповідають дійсності, оскільки з 02.09.2014 господарський суд Запорізької області здійснював розгляд справ, підсудних господарському суду Донецької області, до відновлення роботи останнього.

Крім того, строк позовної давності за зобовязаннями жовтня - грудня 2012 сплинув відповідно у листопаді 2015 січні 2016, тобто, в період, коли роботу господарського суду Донецької області вже було відновлено.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків господарського суду Донецької області.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 18.06.2018 року у справі №905/300/18 без змін.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення

Рішення господарського суду Донецької області від 18.06.2018 року у справі №905/300/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 14.01.2019р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя Н.М. Пелипенко

Суддя С.В. Барбашова