РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.01.2019Справа № 910/15336/18

За позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України»

до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

про стягнення 66 559,80 грн.

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Я.І. Мухіна

Представники: без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Надра України» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про стягнення 66559,80 грн., з яких: 10956,52 грн. 3% річних, 55603,28 грн. інфляційних збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 у справі № 910/1274/15-г, яке набрало законної сили 03.03.2015, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на користь позивача 146920,62 грн. основного боргу, 4407,62 грн. втрат від інфляції, 688,31 грн. 3% річних, 6424,26 грн. пені, а також 3168,90 грн. витрат по сплаті судового збору, а всього - 161609,71 грн.

В межах виконавчого провадження кошти в розмірі 161609,71грн., стягнуті за рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 у справі № 910/1274/15-г, перераховані на користь позивача 23.03.2018 року Державною казначейською службою України.

Оскільки, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, тому, на думку позивача, 23 березня 2018 року є датою, коли зобов'язання припинилось. За таких обставин, позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача 10956,52 грн. 3% річних та 55603,28 грн. інфляційних збитків за прострочення виконання зобов'язання по сплаті суми, стягнутої за рішенням суду, до моменту фактичного виконання зобов'язання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/15336/18 та призначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання), встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та позивачу - відповіді на відзив.

В матеріалах справи наявні докази отримання позивачем та відповідачем ухвали Господарського суду міста Києва від 20.11.2018 про відкриття провадження у справі №910/15336/18.

06.12.2018 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого відповідач в повному обсязі заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що позивачем невірно визначено момент виконання рішення суду у справі №910/1274/15-г, оскільки фактичне виконання рішення у вказаній справі відбулось 07.11.2017, тобто, у момент надходження грошових коштів на рахунки державної виконавчої служби, а не на рахунки стягувача. Також відповідач заперечив проти нарахованих позивачем трьох відсотків річних та інфляційних втрат на стягнуті за рішенням суду суми трьох відсотків річних, інфляційних втрат та судового збору.

Крім того, у поданому до суду відзиві, представник відповідача також просив залучити до участі у справі Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та витребувати у Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження про стягнення суми на виконання судового рішення у справі №910/1274/15.

Згідно з ч. 1 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

В обґрунтування необхідності залучення до участі у справі в якості третьої особи Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві відповідач вказує на те, що виконавчою службою здійснювались стягнення на користь позивача 11.11.2016, 07.11.2017 та 20.02.2018, проте за твердженнями відповідача, враховуючи наявність значної кількості судових рішень про стягнення з останнього на користь позивача грошових коштів, виконавча служба не надає інформації щодо дійсного виконання кожного окремого виконавчого документа. У зв'язку з чим, на думку відповідача, слід залучити виконавчу службу до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

Розглянувши вказану заяву, суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні, оскільки відповідачем не наведено жодних обґрунтувань стосовно того, що прийняте рішення у даній справі може вплинути на права чи обов'язки Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо однієї із сторін.

Разом з тим, стосовно заявленого відповідачем клопотання про витребування у Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві належним чином завірених копій матеріалів виконавчого провадження з виконання рішення у справі №910/1274/15 суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 169 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Згідно зі ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Дослідивши подану відповідачем до суду заяву, судом встановлено, що відповідачем при заявлені клопотання про витребування у Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві доказів не додержано вимог ч. 2 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема не надано суду жодних доказів на підтвердження вжиття заходів, яких було вжито відповідачем для самостійного одержання матеріалів виконавчого провадження стороною якого є відповідач, а також не надано суду жодних доказів неможливості самостійного отримання зазначених доказів.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про витребування доказів.

22.12.2018 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач в повному обсязі заперечив проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позов, зазначивши, що останні є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву і додані до неї докази, відзив на позов та відповідь на відзив.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного то обґрунтованого судового рішення, відповідно до ст.ст. 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що 19.12.2013 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Надра України» (виконавець) та Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» (замовник) було укладено договір про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування № 7/2966-Р-102М/13, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується виконати для замовника, а замовник зобов'язується прийняти й оплатити роботи з проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування з метою видобування корисних копалин на Старосамбірському родовищі (п.1.1 Договору).

У зв'язку із порушенням Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» умов указаного договору рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 у справі № 910/1274/15-г, з ПАТ «Укрнафта» на користь ПАТ «НАК «Надра України» було стягнуто 146920,62 грн. - основного боргу, 688,31 грн. - 3 % річних, 4407,62 грн. - інфляційних втрат, 6424,26 грн. - пені та 3168,90 грн. витрат по сплаті судового збору. Вказане рішення набрало законної сили 03.03.2015.

Частиною 4 ст. 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вищевказаним рішенням були встановлені обставини невиконання відповідачем умов договору № 7/2966-Р-102М/13 від 19.12.2013 та визначено обов'язок замовника (відповідача) сплатити позивачу вартість наданих послуг.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 03.03.2015 на виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва був виданий наказ № 910/1274/15-г, який стягувач (позивач) пред'явив до виконання Шевченківському РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії постанови Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 05.04.2018 у виконавчому провадженні №46913817, вжитими державним виконавцем заходами рішення у справі №910/1274/15-г виконано фактично в повному обсязі. Проте, вказані кошти надійшли на рахунок ПАТ «НАК «Надра України» тільки 23.03.2018, що підтверджується випискою по рахунку позивача за 23.03.2018, наявною у матеріалах справи.

Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 у справі № 910/1274/15-г було виконано публічним акціонерним товариством «Укрнафта» лише 23.03.2018 року.

Оскільки відповідач у період з 14.11.2015 по 22.03.2018 користувався присудженими на користь ПАТ «НАК «Надра України» грошовими коштами в сумі 155185,45 грн., то позивач вважає, що ПАТ «Укрнафта» має відшкодувати йому інфляційну складову боргу у сумі 55603,28 грн. та 3 % річних у сумі 10956,52 грн.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (ст.ст. 76-79 ГПК України).

Згідно із ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, що виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Судом враховано, що у спірному випадку у відповідача виникло грошове господарське зобов'язання, яке було встановлене судовим рішенням та яке боржником - ПАТ «Укрнафта» виконане невчасно та у примусовому порядку.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому із системного аналізу положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України слідує, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 Цивільного кодексу Україні (вказана правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 12.04.2017 у справі № 913/869/14, від 26.04.2017 у справі № 918/329/16).

Відповідно до п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних з моменту невиконання та до повного виконання грошового зобов'язання (судового рішення).

Таким чином, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вищенаведені норми законодавства, вимоги про стягнення інфляційної складової боргу та 3 % річних, нарахованих на суму основного зобов'язання, є такими, що заявлені правомірно.

Разом з тим, як вбачається із позову, заявивши до стягнення матеріальні втрати за період з 14.11.2015 по 22.03.2018, позивач здійснив їх нарахування не лише на основний борг у сумі 146920,62 грн., а й на інфляційні нарахування у сумі 4407,62 грн., 3% річних у сумі 688,31 грн., а також на суму судового збору у 3168,90 грн., що були стягнуті судовим рішенням у справі № 910/1274/15-г.

Проте, суд не погоджується з таким розрахунком позивача з огляду на наступне.

Щодо нарахування матеріальних втрат на інфляційну складову боргу у сумі 4407,62 грн. та 3% річних у сумі 688,31 грн., які були стягнуті судовим рішенням у справі № 910/1274/15-г, суд вважає за необхідне зазначити.

Статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Постановлене судом рішення про стягнення основної заборгованості та матеріальних втрат лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Після винесення вказаного рішення нараховані матеріальні втрати не змінюють свою правову природу та не включаються до суми основного боргу.

Отже, положення ст. 625 Цивільного кодексу України щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних надають право застосовувати їх лише до суми грошового зобов'язання - основного боргу. Вказаною нормою не надається право на нарахування інфляційних втрат та 3 % річних знову ж таки на інфляційні втрати та 3 % річних, зокрема, на вже стягнуті рішенням суду, оскільки правова природа інфляційної складової боргу та 3 % річних є похідною від основного зобов'язання.

Таким чином, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог в частині нарахування матеріальних втрат на інфляційну складову боргу у сумі 4407,62 грн. та 3% річних у сумі 688,31 грн., що були стягнуті рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 у справі № 910/1274/15-г.

Крім того, необгрунтованим є нарахування позивачем матеріальних втрат на суму судового збору, покладеного вказаним рішенням суду у справі № 910/1274/15-г на відповідача в розмірі 3168,90 грн., оскільки судовий збір не виник з порушеного зобов'язання (з невиконання умов договору про проведення моніторінгу та наукового супроводження надрокористування № 7/2966-Р-102М/13 від 19.12.2013) та не був складовою частиною основної заборгованості за договором, а є лише збором за подання відповідного позову до суду згідно із Законом України «Про судовий збір».

Таким чином, суд вважає, що правомірно заявленими вимогами є матеріальні втрати на суму основного боргу у розмірі 146920,62 грн., стягнутого рішенням господарського суду від 18.02.2015 у справі № 910/1274/15-г.

При цьому доводи відповідача про те, що моментом фактичного виконання рішення є списання (надходження) коштів з рахунку ПАТ «Укрнафта» на рахунок виконавчої служби, що на думку відповідача, відбулось 07.11.2017 року, судом відхиляються як безпідставні з огляду на наступне.

Відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» № 2346-III від 05.04.2001 переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Пунктом 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», роз'яснено, що з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Враховуючи викладене, доводи відповідача про те, що моментом фактичного виконання рішення є списання (надходження) коштів з рахунку ПАТ «Укрнафта» на рахунок виконавчої служби, є необґрунтованими, оскільки таким моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Стосовно посилань відповідача на те, що саме 07.11.2017 року відповідачем було перераховано на рахунок виконавчої служби заборгованість, присуджену до стягнення судовим рішенням у справі №910/1273/15-г, то такі посилання не підтверджуються належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України. Так, жодні платіжні доручення, які б підтверджували обставини перерахування відповідачем заборгованості, присудженої до стягнення судовим рішенням у справі №910/1274/15-г, у вказану ним дату - фактично до матеріалів справи не додані.

В свою чергу, як встановлено судом, позивачем було надано виписку по рахунку позивача за 23.03.2018 року, з якої вбачається, що грошові кошти, присуджені до стягнення судовим рішенням у справі №910/1274/15-г, у розмірі 161609,71 грн. (ВП 46913817) надійшли на рахунок позивача у вказану дату.

Відтак, датою виконання судового рішення у справі № 910/1274/15-г є саме 23.03.2018.

При цьому слід зазначити, що в день фактичного виконання грошового зобов'язання (23.03.2018) прострочення зобов'язання не було, а тому цей день не може бути включеним у період, за який здійснюється нарахування інфляційних збитків та 3% річних. Отже, кінцевим днем нарахування матеріальних втрат, як вірно визначив позивач, є 22.03.2018.

Дослідивши матеріали справи, а саме наданий позивачем розрахунок 3% річних в сумі 10373,00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 52641,98 грн. за період з 14.11.2015 по 22.03.2018 та здійснивши їх перевірку за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга», суд дійшов висновку, що вказані нарахування проведено позивачем відповідно до положень чинного законодавства, а відтак позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивач разом із позовною заявою подав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат позивача, який складається тільки з суми судового збору у розмірі 1762 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір в розмірі 1668,16 грн. покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 232, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (04053, м. Київ, пров. Несторівський, буд. 3-5; ідентифікаційний код 00135390) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» (03151, м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 54; ідентифікаційний код 31169745) 52641 (п'ятдесят двi тисячi шістсот сорок одну) грн. 98 коп. інфляційних втрат, 10373 (десять тисяч триста сімдесят три) грн. 00 коп. 3% річних та 1668 (одну тисячу шістсот шістдесят вісім) грн. 16 коп. судового збору.

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 04.01.2019.

Суддя О.В. Гумега