ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" січня 2019 р. Справа №926/560/18

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Матущака О.І.,

суддів: Мирутенка О.Л.

Якімець Г.Г.

без виклику сторін.

розглянув апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону

на рішення господарського суду Чернівецької області від 11.09.2018 (суддя Ковальчук Т.І.), повний текст складено 12.09.2018

за позовом заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі :

1. Міністерство оборони України, м.Київ;

2. Квартирно-експлуатаційний відділ м.Чернівці

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріфіл-Україна» м.Чернівці

про стягнення заборгованості 24 036,10 грн

ВСТАНОВИВ:

Суть спору.

Заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону звернувся з позовною заявою в інтересах держави в особі Міністерства оборони України як органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці до ТОВ «Ріфіл-Україна» про стягнення неустойки в сумі 24036,10 грн за користування приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що після припинення дії попереднього договору оренди № 93/2013-п нерухомого військового майна нежитлових вбудованих приміщень рішенням Господарського суду Чернівецької області у справі № 926/1644/16 ТОВ «Ріфіл-Україна» було виселено з вказаних приміщень, однак відповідач вчасно приміщення не повернув. У зв'язку з цим у справі № 926/225/17 з відповідача стягнуто неустойку в розмірі 2303,70 грн, однак КЕВ м. Чернівці не звернулося з позовом до суду про стягнення неустойки за неповернення приміщень за наступний період, тому заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону пред'явив відповідний позов до господарського суду з метою представництва законних інтересів держави, які в даному випадку полягають в захисті порушених прав держави щодо державного майна, яке перебуває в сфері управління Міністерства оборони України і закріплене за КЕВ на праві оперативного управління. З урахуванням, що за попередній період з відповідача вже стягнуто неустойку, заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону просить стягнути з ТОВ «Ріфіл-Україна» 24 036,10 грн неустойки за невиконання обов'язку щодо повернення нежитлових вбудованих приміщень за період з лютого до грудня 2017 року.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 11.09.2018 у позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що заступником військового прокурора Чернівецького гарнізону не доведено законних підстав для стягнення з відповідача неустойки за невиконання обов'язку зі своєчасного повернення приміщень, переданих йому в користування за попереднім договором, та не доведено наявності факту домовленості між КЕВ м. Чернівці і ТОВ «Ріфіл-Україна» про сплату орендної плати, яка б визначалась з урахуванням положень законодавства про оренду державного майна і могла бути покладена в основу визначення розміру неустойки, передбаченої ст. 785 ЦК України.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.

Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. У своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судами у справі №926/1644/16 встановлено, що після закінчення попереднього договору ТОВ «Ріфіл-Україна» продовжує використовувати військове майно, чим порушує права позивача як юридичної особи, в оперативному управлінні якої перебуває військове майно. Крім цього скаржник стверджує, що відповідач на підставі виставлених рахунків КЕВ м. Чернівці частково сплачував неустойку, тим самим визнаючи порушення зобов'язання щодо повернення майна та підтверджуючи факт користування приміщеннями державної форми власності та сплати коштів за їх використання.

Відповідачем не подано відзиву на апеляційну скаргу.

Інших клопотань, заяв в порядку ст.207 ГПК України сторонами заявлено не було.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 21.11.2018 ухвалено призначити справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 01.05.2013 між КЕВ м. Чернівці (сторона 1) та ТОВ «Ріфіл-Україна» (сторона 2) було укладено попередній договір оренди № 93/2013-п нерухомого військового майна, розташованого в Чернівецькому гарнізоні за адресою: м. Чернівці, вул. Авіаційна, 10, військове містечко № 195, буд. 1, 47.

За умовами вказаного попереднього договору КЕВ м. Чернівці зобов'язався протягом 12 місяців з моменту підписання цього договору укласти в майбутньому основний договір оренди нерухомого військового майна нежитлових вбудованих приміщень площею 350 кв.м в будівлі № 1 та нежитлових вбудованих приміщень площею 269,60 кв.м в будівлі № 47 військового містечка № 195, що знаходиться на балансі КЕВ м. Чернівці, розташоване за адресою: м. Чернівці, вул. Авіаційна, 10, на умовах, встановлених даним договором.

Згідно п.1.2 попереднього договору встановлено, що відповідач (сторона 2) до моменту підписання основного договору оренди має право використовувати майно за цільовим призначенням, визначеним в пункті 2.1.3 (для використання під розміщення офісних та складських приміщень).

У розділі 3 попереднього договору сторони узгодили, що сторона 1 (позивач КЕВ м. Чернівці) зобов'язується провести процедуру укладення основного договору оренди, передбачену чинним законодавством у сфері оренди державного (військового) майна, а сторона 2 (відповідач), серед іншого, на підставі виставлених рахунків сплачує плату в розмірі 2000,00 грн. щомісячно.

Відповідно до п. 9.1 договору строк дії попереднього договору сторони визначили з 01.05.2013 до 30.04.2014 включно.

Як підтверджується матеріалами справи, згідно акту приймання-передачі було передано нерухоме майно ТОВ «Ріфіл-Україна».

Зазначені приміщення перебувають у власності держави в особі Міністерства оборони України в оперативному управлінні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці.

Матеріалами справи також підтверджується, що рішенням Господарського суду Чернівецької області від 09.08.2016 у справі № 926/1644/16, залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.12.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 25.07.2017, ТОВ «Ріфіл-Україна» зобов'язано звільнити вищезгадані нежитлові вбудовані приміщення.

У вказаній справі встановлено, що після спливу строку дії попереднього договору 30.04.2014 та у зв'язку з неукладенням основного договору оренди припинилося право відповідача використовувати вищезазначене нерухоме військове майно.

В силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України дані обставини не підлягають доказуванню при розгляді справи № 926/560/18.

Як вбачається з позовної заяви, у позовній заяві заступник військового прокурора зазначив, що період, за який пред'явлено вимоги про стягнення неустойки в розмірі 24036,10 грн., визначено з лютого до грудня 2017 року у зв'язку з тим, що за попередній період неустойка з відповідача була стягнута Господарським судом Чернівецької області у справі № 926/225/17.

Так, необхідно зазначити, що рішенням Господарського суду Чернівецької області від 28.02.2017 у справі № 926/225/17 за позовом КЕВ м. Чернівці до ТОВ «Ріфіл-Україна» про стягнення неустойки позов задоволено, стягнуто з ТОВ «Ріфіл-Україна» на користь КЕВ м. Чернівці 11977,50 грн неустойки за період серпень-грудень 2016, передбаченої ст.785 Цивільного кодексу України.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 вищезазначене рішення Господарського суду Чернівецької області від 28.02.2017 у справі № 926/225/17 скасовано в частині стягнення з ТОВ «Ріфіл-Україна» 9673,80 грн неустойки та 1294,74 грн судового збору, прийнято в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Постановою Верховного Суду від 15.05.2018 частково задоволено касаційну скаргу КЕВ м. Чернівці, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 та рішення Господарського суду Чернівецької області від 28.02.2017 у справі № 926/225/17 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Чернівецької області.

При цьому Верховний Суд зазначив, що судами не з'ясовано права та обов'язки сторін за попереднім договором, зокрема, чи на законній підставі майно було передано відповідачу і чи мав на це право позивач; правову природу платежів, які заявлені позивачем на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, та встановити, чи є у позивача право вимагати стягнення неустойки за попереднім договором з урахуванням обставин, встановлених господарськими судами під час розгляду справи №926/1644/16, які мають преюдиційне значення для цієї справи.

Оцінка суду.

Між сторонами у справі виникли правовідносини зі стягнення з відповідача неустойки, нарахованої позивачем на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Згідно ст. 182 Господарського кодексу України, яка є аналогічною до ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

З аналізу зазначених норм випливає, що попередній договір лише встановлює обов'язок сторін протягом певного періоду (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Будь-які інші зобов'язання сторін попереднім договором встановлюватися не можуть.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Основна правова мета попереднього договору полягає у виконанні ним двох функцій: 1) спонукання до укладення основного договору, 2) фіксації умов основного договору.

В силу попереднього договору сторони не мають права вимагати реального виконання зобов'язання, встановленого основним договором (передати майно, виконати роботу).

Таким чином, у даному випадку з метою у майбутньому укласти договір оренди військового майна сторонами у справі підписано попередній договір та тимчасово, до укладення договору оренди, відповідачеві було надано право використовувати названі вище нежитлові приміщення.

Попередній договір, який було укладено між сторонами, за своїм змістом не є договором оренди військового майна, хоча й містить елементи договору оренди майна, а передбачав зобов'язання сторін укласти такий договір у майбутньому відповідно до законодавчо встановленої процедури передачі в оренду військового майна.

Згідно з ч. 2 ст. 785 ЦК України якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов'язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 ЦК України.

При цьому необхідно зазначити, що з огляду на встановлені обставини у даній справі та інших рішеннях судів, а також умови попереднього договору про надання відповідачеві права користуватися нерухомим військовим майном за плату до укладення основного договору оренди, такі умови суперечать вимогам чинного законодавства.

За викладених обставин та враховуючи те, що між сторонами у справі відсутні орендні правовідносини, а також правову природу неустойки, у позивача відсутні підстави для стягнення такої з відповідача.

Щодо тверджень апелянта про те, що відповідач на підставі виставлених рахунків КЕВ м. Чернівці частково сплачував неустойку, тим самим визнаючи порушення зобов'язання щодо повернення майна, то суд апеляційної інстанції зазначає, що виходячи з того, що стягнення неустойки може мати місце лише у разі порушення договірних орендних відносин, які між сторонами відсутні, будь-які платежі не можуть вважатися частковою оплатою штрафних санкцій.

Більше того, судом першої інстанції правомірно встановлено, що згідно казначейських виписок про рух коштів по рахунку КЕВ м. Чернівці видно, що ТОВ «Ріфіл-Україна» щомісячно сплачувало у 2017 році кошти за оренду приміщень за договором № 93/13-п від 01.05.2013 відповідно до рахунку № 225 від 15.08.2016, а не неустойку за неповернення приміщень на підставі наявних у справі рахунків КЕВ м. Чернівці та у зазначених у цих рахунках розмірах.

Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати.

Відповідно до п. 2 ч. 1, ч.14 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вище, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про необхідність залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом (позивачем).

Керуючись ст. ст. 11, 13, 74, 129, 269, 270, 275, 276, 281- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 11.09.2018 у справі № 926/560/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону - без задоволення.

2. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо або через Західний апеляційний господарський суд до Верховного Суду (п.17.5 Перехідних положень ГПК України).

Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 04.01.2019

Головуючий суддя О.І. Матущак

Судді О.Л. Мирутенко

Г.Г. Якімець