СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" січня 2019 р. Справа № 917/442/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Медуниця О.Є. , суддя Пушай В.І.

за участю секретаря судового засідання Казакової О.В.

за участю представників сторін:

позивача – не з’явився

відповідача – не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ (вх. № 755 П/3 від 30.10.2018) на рішення Господарського суду Полтавської області від 11.09.2018 по справі № 917/442/18 (суддя Іванко Л.А.; повне рішення складено 18.09.2018)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до Публічного акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод», м. Кременчук, Полтавська область

про стягнення 54412,37 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ звернулося до Господарського суду Полтавської області із позовом до Публічного акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод», м. Кременчук, Полтавська область про стягнення 54412,37 грн., у тому числі пені у сумі 49104,92 грн., 3% річних у сумі 3348,12 грн. та інфляційних втрат в сумі 1959,33 грн. Також позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму судових витрат в сумі 1762,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав оплату за переданий газ у строк, визначений договором купівлі-продажу природного газу № 4314/082029/з-КП-24 від 25.12.2014, чим порушив договірні зобов’язання.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 11.09.2018 по справі № 917/442/18 в позові відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що погашення заборгованості за переданий позивачем відповідачу природний газ у 2015 році було здійснено Публічним акціонерним товариством «Крюківський вагонобудівний завод» у повному обсязі та відбулося 21.04.2016, тобто до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» № 1730-VIII (набрав чинності 30.11.2016), а тому відповідно до положень ст. 7 вказаного Закону, нараховані позивачем на таку заборгованість пеня, інфляційні та 3% річних підлягали списанню. Однак позивач не списав вказані суми, натомість подав до суду позов про стягнення пені, інфляційних та 3% річних з відповідача, через що в їх задоволенні слід відмовити.

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» із даним рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернулось до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій вважає, що рішення прийняте судом з порушенням норм матеріального права, зокрема ч.3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», без дослідження усіх істотних обставин справи, а тому підлягає скасуванню. Позивач зазначає, що норми даного закону не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а тому ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» не може бути учасником процедур, визначених Законом № 1730-VIII. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на правову позицію Верховного суду, що викладена по справі № 908/3211/16 у подібних правовідносинах, відносно застосування ч.3 ст. 7 Закону № 1730-VIII. Судові витрати, пов’язані із розглядом даної справи, позивач просить покласти на відповідача.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2018 для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Барбашової С.В., судді Медуниці О.Є.. судді Пелипенко Н.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.11.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ на рішення Господарського суду Полтавської області від 11.09.2018 по справі № 917/442/18.

Відповідачу надано строк - до 16.11.2018 для надання суду відзиву на апеляційну скаргу в порядку.

15.11.2018, тобто у встановлені судом строки, відповідач направив відзив на апеляційну скаргу, який надійшов до суду 20.11.2018 за вх. № 1313. Відповідач вважає, що подана позивачем апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки її доводи є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, з вірним застосуванням норм процесуального і матеріального права, при повному з’ясуванні обставин, що мають значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідач наголошує на тому, що він ще у квітні 2016 року в повному обсязі розрахувався з позивачем за поставлений газ згідно Договору купівлі-продажу природного газу № 4314/082029/з-КП-24 від 25.12.2014, тому станом на день набрання чинності Законом № 1730-VIII (30.11.2016) відповідач не мав перед позивачем кредиторської заборгованості за спожитий природний газ за Договором. З огляду на це та враховуючи, що відповідач є теплогенеруючою організацією і на нього поширюється дія Закону, а також беручи до уваги те, що застосування приписів частини третьої статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом, відповідач вважає, що Господарський суд Полтавської області у своєму рішення цілком правомірно відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог, оскільки, нараховані пеня, 3 % річних та інфляційні втрати, які є предметом позову, не підлягають стягненню в силу імперативних приписів Закону (як такі, що не нараховуються). Відповідач звертає увагу, що суд першої інстанції цілком справедливо зазначив у своєму рішенні, що застосування приписів частини третьої статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегуювання заборгованості. Дана правова позиція підтверджується усталеною судовою практикою, що викладена у Постановах Верхового Суду від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 11.04.2018 у справі № 914/124/17, від 26.04.2018 у справі № 911/3945/16, від 03.05.2018 у справі № 914/2124/17, від 15.05.2018 у справі № 908/3126/16, від 06.06.2018 у справі № 904/10292/17.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2018 призначено справу №917/442/18 до апеляційного розгляду на 21.12.2018 о 12:30 год.

Уповноважений представник відповідача у поясненнях, наданих у судовому засіданні 21.12.2018, підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд апеляційної інстанції залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Позивач не забезпечив явку свого представника у судове засідання 21.12.2018.

У судовому засіданні 21.12.2018 оголошено перерву у судовому засіданні до 03 січня 2019 року об 11:00 год.

У зв`язку з відпусткою судді Пелипенко Н.М., яка входить до складу колегії суддів, що розглядає дану справу, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи від 02.01.2019, для її розгляду визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Медуниця О.Є., суддя Пушай В.І.

Відповідач повідомив суд про неможливість його представника прийняти участь у розгляді справи 03.01.2019 об 11:00 год. та просить суд здійснити апеляційний розгляд справи без його участі.

Представник позивача в судове засідання 03.01.2019 не з’явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у справі рекомендованим поштовим повідомленням № 312. Заяв про відкладення розгляду справи позивач суду не надавав, будь-яких заяв по суті апеляційної скарги не представив.

Згідно частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на наявність у справі доказів належного повідомлення позивача та відповідача про дату, час і місце розгляду справи, зважаючи на достатність наданих матеріалів для розгляду справи, колегія суддів виходячи з вищевикладених положень Господарського процесуального кодексу України, вважає можливим розглянути справу в апеляційному порядку на підставі наявних у ній доказів та без участі представників сторін.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об’єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов’язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ на рішення Господарського суду Полтавської області від 11.09.2018 по справі № 917/442/18 задоволенню не підлягає, зважаючи на нижченаведене.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та підтверджується в ході апеляційного розгляду справи, 25.12.2014 між позивачем - ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (Продавець) та відповідачем - ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу природного газу № 4314/082029/з-КП-24 (далі – Договір; том 1 аркуші справи 19-24), відповідно до умов якого Продавець зобов’язувався передати у власність Покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець - прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору (пункт 1.1. Договору).

За своєю правовою природою укладений між сторонами у справі Договір купівлі-продажу природного газу від 25.12.2014 № 4314/082029/з-КП-24 є договором поставки енергоносіїв приєднаними мережами і відповідає вимогам статті 714 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що до договору поставки енергоносіїв приєднаними мережами застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно положень статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, згідно з пунктом 6.1. Договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 1862009,10 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (том 1 аркуші справи 37-47).

Однак відповідач оплату за переданий газ здійснював з порушенням строків, встановлених Договором, а остаточний розрахунок за поставлений у 2015 році природний газ відповідачем здійснено ще у квітні 2016 року.

Вказані обставини не заперечуються обома сторонами.

В силу статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною другою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Правові наслідки порушення зобов'язання, визначені статтею 611 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 7.2. Договору визначено, що у разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1 цього договору він зобов’язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За порушення строків здійснення остаточного розрахунку за газ (до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу) позивачем заявлені до стягнення на підставі пункту 7.2. Договору та частини другої статті 625 Цивільного кодексу України – 49104,92 грн. пені, 3348,12 грн. 3% річних та 1959,33 грн. інфляційних втрат.

Вказані санкції нараховано за зобов’язаннями січня-грудня 2015 року.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем в даній справі заявлено до стягнення штрафні санкції та компенсаційні втрати, що виникли у зв’язку з несвоєчасними розрахунками відповідача за поставлений природний газ, який згідно умов Договору використовувався покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб’єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ) (пункт 1.2 Договору).

Поряд з тим, 30.11.2016 набув чинності Закон № 1730-VIII «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», який прийнято з метою забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення та яким визначено процедуру врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії перед постачальниками природного газу та електричної енергії.

Згідно статті 1 цього Закону процедура врегулювання заборгованості - це заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості. До заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, належить кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу - Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та її дочірньою компанією «Газ України» теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Учасниками процедури врегулювання заборгованості є підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Статтею 3 Закону № 1730-VIII визначено порядок участі у процедурі врегулювання заборгованості. Так, відповідно до ч. 1 цієї статті для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Судом першої інстанції з’ясовано, що відповідач не включений до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь в процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

Водночас, частиною третьою статті 7 Закону № 1730-VIII встановлено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що частина третя статті 7 Закону № 1730-VIII є нормою прямої дії, цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань. При цьому застосування приписів частини третьої статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Аналогічна позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 914/3131/15, від 29.01.2018 у справі № 904/10745/16, від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 22.02.2018 у справі № 922/4355/14, від 28.02.2018 у справі № 911/3914/14, від 15.03.2018 у справі № 904/10736/16, від 22.03.2018 у справі № 914/123/17, від 03.04.2018 у справі № 904/11325/16, від 10.04.2018 у справі № 916/3054/16, від 11.04.2018 у справі № 910/17962/15, від 14.04.2018 у справі № 904/11358/16, від 17.04.2018 у справі № 54/298-07, від 20.04.2018 у справі № 917/2581/15, від 24.04.2018 у справі № 914/3158/16, від 26.04.2018 у справі № 911/3945/16, від 02.05.2018 у справах № 920/1060/16 і № 914/102/17, від 04.05.2018 у справі № 922/1109/15, від 11.05.2018 у справі № 15/5005/153/2012, від 15.05.2018 у справі № 908/3126/16, від 23.05.2018 у справі № 908/3125/16, від 30.05.2018 у справах № 904/11214/16, № 904/10733/16 і 908/2055/17, від 06.06.2018 у справі № 904/10292/17, від 14.06.2018 у справі № 914/4134/15, від 25.07.2018 у справах № 910/15874/13 і № 910/23017/17.

Як підтверджено матеріалами справи та не заперечується позивачем, 12.04.2016 відповідач повністю погасив заборгованість за природний газ, поставлений йому позивачем у 2015 році, тобто відповідач погасив заборгованість до набрання чинності Законом № 1730-VIII.

Отже, з дня набрання чинності названим Законом (з 30.11.2016) не підлягали нарахуванню пеня, інфляційні нарахування та 3% річних на заборгованість, погашену відповідачем до набрання чинності Законом № 1730-VIII, а нараховані неустойка (пеня), інфляційні нарахування та 3% річних підлягали списанню без процедури включення відповідача в реєстр.

Оскільки погашення заборгованості за переданий позивачем відповідачу природний газ у 2015 році було здійснено у повному обсязі до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», то відповідно до положень вказаного Закону, нараховані на таку заборгованість пеня, інфляційні та 3% річних підлягали списанню.

З огляду на викладене колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє як необґрунтовані доводи скаржника, та погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не списав вказані суми, натомість подав до суду позов про стягнення пені, інфляційних та 3% річних з відповідача.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції, ретельно вивчивши наявні у справі матеріали, обґрунтовано встановив, що поставлений позивачем згідно Договору купівлі-продажу природного газу № 4314/082029/з-КП-24 від 25.12.2014 природний газ у 2015 році, був використаний відповідачем для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб’єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ), а заборгованість відповідача за отриманий у 2015 році природний газ була погашена у квітні 2016 року, тобто в період до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Таким чином, суд першої інстанції правомірно застосував до спірних правовідносин імперативні приписи частини третьої статті 7 Закону №1730-VIIІ, дійшовши висновку про відсутність правових підстав для нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму заборгованості за зобов’язаннями січня-грудня 2015 року, та, відповідно, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 49104,92 грн. пені, 3348,12 грн. - 3% річних та 1959,33 грн. - інфляційних втрат, які є предметом заявленого позову.

Колегія суддів апеляційної інстанції також вважає необхідним зазначити, що оскільки судом першої інстанції було відмовлено в позові з підстав його необґрунтованості, тому заява відповідача про застосування позовної давності задоволенню не підлягала.

Щодо посилань заявника апеляційної скарги на правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 14.02.2018 у справі № 908/3211/16, відносно застосування норми права у подібних правовідносинах, то колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що правова позиція суду касаційної інстанції щодо неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних, яка викладена у цій постанові, також підтверджує правомірність висновків суду першої інстанції, покладених в основу оскаржуваного рішення.

Так, у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 908/3211/16 вказано про те, що:

- згідно ч. 3 ст. 7 Закону № 1730-VIII, яка окремо регулює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом;

- даною нормою законодавець передбачив можливість уникнення боржником відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання, як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

Також у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 по справі № 908/3211/16 міститься висновок, що ч. 3 ст. 7 Закону № 1730-VIII не ставиться в залежність право ненарахування неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

Згідно статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які в даному випадку не підтверджують ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі із порушеннями, визначеними статтею 277 Господарського процесуального кодексу України, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку частини четвертої статті 269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, тому апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ залишається без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 11.09.2018 по справі № 917/442/18 – без змін.

Оскільки апеляційна скарга позивача залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 11.09.2018 по справі № 917/442/18 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08.01.2019

Головуючий суддя С.В. Барбашова

Суддя О.Є. Медуниця

Суддя В.І. Пушай