ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2019 року м.Дніпро Справа № 904/2391/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецова В.О.,

суддів Вечірка І.О., Березкіної О.В.,

секретар судового засідання Крицька Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2018 (повне рішення складено 28.09.2018, суддя Манько Г.В.) у справі

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Нікополь, Дніпропетровська область

до відповідача - 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Голівуд", м.Нікополь, Дніпропетровська область

відповідача - 2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Нікополь, Дніпропетровська область

про стягнення 53 373,80 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Голівуд" та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 53 373,80 грн. та судового збору.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2018 у даній справі в задоволенні позову відмовлено.

Зазначене рішення обґрунтовано посиланням на те, що трирічний строк позовної давності для захисту позивачем свого права сплив у липні 2010.

Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій заявник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення господарського суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Позивач вважає, що спричинену йому шкоду, а саме збитки, які він поніс, виконавши рішення господарського суду від 03.03.2018 у справі №904/172/18, йому заподіяно з вини обох відповідачів.

На думку апелянта, у даному випадку відсутні підстави для застосування строку позовної давності, оскільки позов було заявлено щодо стягнення завданих збитків, а саме, компенсації виплачених ФОП ОСОБА_3 грошових коштів, згідно рішення господарського суду від 13.03.2018 у справі №904/172/18.

У відзиві на апеляційну скаргу Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду залишити без змін.

Відповідач-2 зазначає, що з урахуванням ч.1 ст.1191 ЦК України законодавець не пов'язує виникнення права зворотної вимоги (регресу) у особи, яка відшкодувала шкоду, із завданням шкоди саме цій особі.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір відповідно до предмету спору, зазначеному в позовній заяві, на підставі заяв відповідачів про застосування загальної позовної давності щодо позовних вимог та у відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України обґрунтовано відмовив апелянту у позові.

Аналогічний відзив на апеляційну скаргу подано Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Голівуд".

14.01.2019 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи таке.

Матеріали справи свідчать про те, що 17.01.2007 між ФОП ОСОБА_3 (постачальник) та ФОП ОСОБА_1 (одержувач) укладено договір №17.01-07, за умовами якого постачальник за накладними №11/06-7 від 11.06.2007 на суму 40571,80 грн. та №25/06-7 від 25.06.2007 на суму 11 040 грн. здійснив поставку покупцю товар (кондиціонер ЕUROFAN EFR-07CH, в кількості 5 штук, ціною за одну одиницю - 1575,60 грн., всього на суму 7 878, 00 грн.; кондиціонер ЕUROFAN EFR-09CH, в кількості 8 штук, ціною за одну одиницю -1848,30 грн., всього на суму 14 786,40 грн.; кондиціонер ЕUROFAN EFR-12CH, в кількості 6 штук, ціною за одну одиницю -1878,60 грн., всього на суму 11 271,60 грн.; кондиціонер WELFAR ASW-H09A4/QA, в кількості 2 штук, ціною за одну одиницю - 1575,60 грн., всього на суму 3 151,20 грн.; кондиціонер WELFAR ASW-H12A4/QA в кількості 2 штук, ціною за одну одиницю -1 742,30 грн., всього на суму 3484,60 грн.; кондиціонер BEKO BKH-071 в кількості 2 штук, ціною за одну одиницю -1680,00 грн., всього на суму 3 360,00 грн.; кондиціонер MIDEA MSG-12HR-ION в кількості 2 штук, ціною за одну одиницю -1 960,00 грн., всього на суму 3 920,00 грн.; та кондиціонер Samsung HR-09-FAN в кількості 2 штук, ціною за одну одиницю - 1 880,00 грн., всього на суму 3 760,00 грн.) на загальну суму 51 611,80 грн. (далі договір 1).

Відповідно до п. 2.2 договору 1 постачальник доставляє товар на склад одержувача АДРЕСА_1, магазин "ІНФОРМАЦІЯ_1".

Згідно п.3.1 договору 1 загальна ціна договору в гривнях складає сума, отримана постачальником за поставлений одержувачу товар.

Оплата товару виконується у гривнях шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника або за безготівковий розрахунок (п.3.2 договору 1).

Строк кінцевої оплати згідно даного договору передбачає відстрочку оплати 30 (тридцять) календарних днів з моменту реалізації останньої партії товару (згідно накладних), яка надійшла на склад одержувача (п.3.3 договору 1).

У п.6.1 договору 1 сторони погодили строк дії договору до 31.12.2007.

05.07.2007 ФОП ОСОБА_3 у складі комісії прийняв участь у проведенні інвентаризації залишків товарно-матеріальних цінностей, що знаходилися у ФОП ОСОБА_1 в магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1". За результатами інвентаризації було складено Інвентаризаційний опис № 01, який підписано ФОП ОСОБА_1

15.10.2008 сторонами договору 1 укладено додаткову угоду до договору № 17.01-07 від 17.01.2007, якою сторони доповнили умови вищезазначеного договору пунктами 3.4, 3.5, 5.3 в наступній редакції: " 3.4 Постачальник в односторонньому порядку має право збільшити розмір поставленого одержувачу товару , але не сплаченого товару, а саме: у зв'язку зі зміною кон'юнктурі ринку грошових ресурсів в Україні - зростанням курсу долара США, Євро до гривні порівняно з курсом, встановленим НБУ на моменту укладення даного договору (згідно даним НБУ, Мінпромполітики, Мінстата); у зв'язку з зростанням інфляційних процесів, які є базою для цінових змін на споживчому ринку (згідно даних НБУ, Мінпромполітики, Мінстата)"; "3.5 Постачальник направляє одержувачу специфікацію з переліком поставленого та несплаченого товару, яка є вимогою до оплати"; "5.3 Одержувач на протязі трьох календарних днів з моменту отримання специфікації приймає рішення відносно згоди або незгоди з новими цінами на поставлений товар та повідомляє про це постачальнику". Також, додатковою угодою п.6.2 договору викладено в наступній редакції: " 6.2 у випадку , якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати даний договір за місця до його закінчення, договір продовжує свою дію до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань по даному договору".

В порушення прийнятих на себе зобов'язань ФОП ОСОБА_1 поставлений на його адресу товар у встановлений договором строк не оплатив; у зв'язку з чим, за ним рахується заборгованість за вищезазначеним договором в розмірі 51 611,80 грн.

Під час розгляду справи №904/172/18 ФОП ФОП ОСОБА_1 підтвердив (визнав) фактичні обставини, викладені у позовній заяві, доказів оплати вартості товару не надав. В той же час, заперечував проти позовних вимог, зазначаючи, що товар, який був поставлений йому та який знаходився в приміщенні магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1" (за адресою, АДРЕСА_2) був захоплений власником нежитлового приміщення, де знаходився цей магазин; факт обмеження доступу ФОП ОСОБА_1 до магазину було встановлено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.11.2012 у справі №2-695/11.

Рішенням Господарського Дніпропетровської області від 13.03.2018 у справі №904/172/18 позовні вимоги фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі. Стягнуто з відповідача - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь позивача - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 51 611,80 грн. - заборгованості та 1762,00 грн. - витрат на сплату судового збору.

10.04.2018 на виконання вказаного рішення Господарським судом Дніпропетровської області видано відповідний наказ.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.10.2015 у справі №904/4732/15 встановлено, що 19.07.2006 Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Голівуд" (сторона-1), Товариство з обмеженою відповідальністю "Акцепт" (сторона-2) та Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (сторона-3) уклали договір про сумісну діяльність, за умовами якого (розділ 1) сторони за даним договором зобов'язуються шляхом об'єднання зусиль спільно діяти у сфері розвитку торгівлі та послуг для мешканців міста Нікополь та Нікопольського району для досягнення перелічених у договорі спільних цілей.

За положеннями п.п. 3.1, 3.4, 5.1 договору про сумісну діяльність сторона-1 зобов'язується звільнити та надати в термін 7 днів з дня підписання даного договору існуюче приміщення площею 187 м кв., розташоване за адресою: АДРЕСА_2, власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Голівуд"; оформити договір оренди зі стороною-3 в термін 7 днів з дня підписання даного договору; зі свого боку, сторона-3 зобов'язується прийняти приміщення та оформити договір оренди зі стороною-1 в термін 7 днів з дня підписання даного договору.

26.07.2006 Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Голівуд" (наймодавець) та Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (наймач) уклали договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна (далі - договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) з метою ефективного використання нерухомого майна та на виконання раніше підписаного договору про спільну діяльність наймодавець передає, а наймач приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене нерухоме майно, що належить наймодавцю і знаходиться на балансі наймодавця, а саме частину нежитлового приміщення (майно) загальною площею 187,0 м2, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що майно передається в найм (оренду) з метою використання його під розміщення магазину товарів для ремонтно-оздоблювальних робіт, товарів та обладнання для дому.

Відповідно до пункту 8.1 договору його укладено на термін з 26.07.2006 до 31.12.2009 включно.

Як встановлено вище, пунктом 8.1 договору передбачено, що його укладено на термін з 26.07.2006 року до 31.12.2009 року включно, тобто більше ніж на рік, а отже в силу приписів ч. 2 ст. 793 та ч. 1 ст. 794 ЦК України він мав бути посвідчений нотаріально та підлягав державній реєстрації у встановленому законом порядку.

Спірний договір не посвідчений нотаріально, його державна реєстрація не проведена. Отже, враховуючи вищенаведені правові норми, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірний договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна від 26.07.2006 підписаний між сторонами без додержання встановлених законом вимог, наявність яких безпосередньо впливає на дійсність такого договору, а отже він є неукладеним, таким, який не зумовив виникнення прав та обов'язків сторін.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 2.1, передбачено, що наймач вступає у строкове платне користування майном у термін, зазначений в Договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акта приймання-передачі майна.

Доказів складання акту приймання-передачі майна - об'єкта оренди від відповідача-1 до позивача на виконання умов п. 2.1 договору та вимог частини першої статті 795 ЦК України матеріали справи не містять.

Позивач та відповідач-1 не заперечують, що акт приймання-передачі спірного майна в оренду між ними не складався, не підписувався.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів шкоди у сумі 91 312, 16 грн. апеляційний господарський суд зазначає, що відповідно до пункту третього частини другої статті 11 Цивільного кодексу України завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Як на докази спричинення позивачу шкоди у сумі 91 312,16 грн. позивач посилається на інвентаризаційний опис № 01 від 05.07.2007, договір № 12-М від 04.01.2007, договір № 17.01-07 від 17.01.2007 року , накладні та акти приймання-передачі.

Враховуючи наведені вище надані позивачем докази, дійсно 04.01.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Акцепт" (постачальником) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (отримувачем) укладено договір № 12-М, за умовами якого передбачалася поставка товару постачальником отримувачу за накладними, отримувач зобов'язувався прийняти товар за актами приймання-передачі та оплатити його. 17.01.2007 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (постачальником) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (отримувачем) укладено договір №17.01-07, за умовами якого також передбачалася поставка товару постачальником отримувачу за накладними.

Відповідно до умов обох договорів постачальник здійснює доставку товару на склад отримувача - АДРЕСА_2, магазин "ІНФОРМАЦІЯ_1".

Як на виконання договору № 12-М від 04.01.2007, так і на виконання договору № 17.01-07 від 17.01.2007, здійснювалася поставка товару від постачальників позивачу. Поставка товару за вказаними накладними та актами приймання-передачі відбувалася у період з 12.01.2007 по 13.07.2007, однак, враховуючи, що господарською діяльністю позивача є реалізація товарів, станом на 17.07.2007 (дата, зазначена позивачем як дата не допуску позивача до приміщення магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1") вказані документи не можуть бути доказами для встановлення обставин, який саме товар, що поставлявся за накладними, про поставку якого складалися акти приймання-передачі, та у якій кількості, відповідно, і якої вартості залишився нереалізованим (чи не використаний іншим чином) та чи був він в наявності у спірному приміщенні.

05.07.2007 року комісією у складі директора ТОВ "Акцепт" ОСОБА_4 (голова комісії), ОСОБА_1 та ще двох членів комісії складено інвентаризаційний опис № 01, у якому наведено перелік товарно-матеріальних цінностей, які знаходяться у магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1" по АДРЕСА_2 на відповідальному володінні Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

Проте, вказаний інвентаризаційний опис є внутрішнім документом позивача та складений лише представниками зацікавлених сторін, зокрема, самим позивачем.

Жодних інших документів, які б підтверджували наявність майна, належного позивачу на праві власності, у приміщенні спірного магазину на дату, визначену позивачем як дата не допуску позивача до цього приміщення, у тому числі і майна, переліченого позивачем в позовній заяві у визначеній позивачем кількості та на відповідну суму, чи втрату такого майна внаслідок дій відповідачів матеріали справи не містять.

Окрім того, апеляційний господарський суд критично оцінює вказаний інвентаризаційний опис як доказ підтвердження обставин втрати позивачем належного йому на праві власності майна, оскільки 28.08.2007 року оперуповноваженим СДСБЕЗ Нікопольського МВ УМВС України у Дніпропетровській області старшим лейтенантом Кущ С.Д. проведено опис майна, що перебувало у спірному приміщенні магазину, про що складено протокол огляду, однак, як зазначено у постанові про відмову у порушенні кримінального провадження від 02.09.2007, майно, описане у протоколі огляду (тобто майно, яке було в наявності після 17.07.2007 ), неможливо співставити з майном, яке знаходилося у приміщенні до 17.07.2007, оскільки працівникам міліції надано на підтвердження обставин наявності майна лише накладні на поставку товару, дані інвентаризації не були надані.

Щодо доводів позивача про вибуття з його власності товарів на заявлену суму внаслідок протиправних дій відповідачів, суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази викрадення чи іншого протиправного вибуття із власності позивача відповідного майна саме внаслідок дій відповідачів.

Водночас, інвентаризаційний опис не є тим доказом, який підтверджує протиправні дії відповідачів у зникненні товару та спричиненні позивачу матеріальної шкоди. Не є належним і допустимим доказом вказаний інвентаризаційний опис і у зв'язку з обставинами його складання та підписання лише зацікавленими особами.

Окрім того, наданий позивачем інвентаризаційний опис має численні помарки, закреслення, виправлення та дописки.

Інструкцією по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 11.08.1994 року № 69, на яку посилається позивач та яка була чинною на час виникнення спірних відносин, визначено порядок проведення інвентаризації юридичними особами. Можливість проведення інвентаризації у фізичної особи-підприємця положеннями даної Інструкції не передбачено, оскільки проведення інвентаризації базується на співставленні фактичних даних з даними бухгалтерського обліку, який фізична особа-підприємець відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" вести не зобов'язана (веде спрощену систему обліку і звітності). Дані бухгалтерського обліку для співставлення відповідних даних позивачем до матеріалів справи не надавались.

Також, не підтверджує наявність певного майна у спірному приміщенні і постанова державного виконавця відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09.08.2007 року, винесена на підставі ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.08.2007 року по справі № 2-4885/07 (а.с. 193-201, 207-215, т. 1), оскільки акт опису та арешту майна держаним виконавцем за місцезнаходженням майна та у присутності сторін не складався, а отже не може бути належним доказом як фактичної наявності майна у спірному приміщенні, так і належності його на праві власності саме позивачу.

Вказана ухвала суду по справі № 2-4885/07 теж не встановлює факту, що майно, на яке накладено арешт, є власністю Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1; арешт накладено за переліком майна, наданим позивачами по цій справі: ОСОБА_4 та Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, які в обґрунтування позовних вимог та заяви про забезпечення позову навели суду лише доводи про належність їм цього майна.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не вбачає можливості співставити дані вказаного інвентаризаційного опису, опису складеного працівником міліції та видаткових накладних, оскільки найменування товару, його кількість та вартість не співпадають за вказаними документами.

Враховуючи заперечення відповідачів проти заявлених позивачем вимог в частині стягнення шкоди, позивач коригував розрахунок суми спричиненої йому шкоди (не змінюючи позовні вимоги), уточнював перелік втраченого майна в порівнянні з наведеним у позовній заяві як на стадії розгляду справи судом першої шляхом подання додаткових пояснень до позовної заяви, так і при розгляді справи апеляційним господарським судом шляхом подання додаткових пояснень до апеляційної скарги, що свідчить про ті обставини, що і сам позивач не має змоги точно визначитися з переліком нібито втраченого ним майна, його кількістю та вартістю.

У рішенні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.10.2013 по справі № 182/5328/13-ц, залишеному без змін судом апеляційної інстанції, суд послався на факт обмеження доступу позивача до приміщення за адресою АДРЕСА_2 з боку відповідачів як преюдиційний факт, встановлений рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.11.2012.

Однак, ні судовими рішеннями по справі № 182/5328/13-ц, ні рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.11.2012 року (провадження № 22-ц/480/7305/12) не встановлено факту протиправного заволодіння відповідачами майном позивача та яким саме.

Не встановлюють факт обмеження доступу позивача до спірного приміщення чи винесення відповідачами майна позивача зі спірного приміщення і постанови про відмову у порушенні кримінальних справ, оскільки за приписами ч.4 ст.35 ГПК України є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду в кримінальному провадженні або у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Жодного вироку про притягнення винних осіб до відповідальності за подіями, на які посилається позивач та які, за його доводами, спричинили шкоду, матеріали справи не містять.

Приписами ст. 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Приймаючи до уваги, що постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.10.2015 у справі №904/4732/15 набрала законної сили, а отже факти, встановлені цією постановою мають приюдиційне значення для вирішення даного спору.

Частиною 1 статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, наведена правова норма визначає право регресу, під яким розуміється право особи, що відшкодувала шкоду, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого завдано шкоди.

За ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги обґрунтовані посиланням на виконання позивачем рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.03.2018 у справі №904/172/18, внаслідок чого йому спричинені збитки.

Предметом спору у справі №904/172/18 є стягнення заборгованості за договором поставки №17.01-07 від 17.01.2017, у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань з оплати поставленого позивачем товару.

Колегія суддів вважає, що здійснення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 оплати заборгованості за договором поставки не є шкодою в розумінні ч.1 ст.1166 ЦК України, а тому позивач не є особою, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, у зв'язку з чим не набуває права зворотної вимоги до винної особи відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України .

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо застосування до спірних відносин позовної давності, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступне.

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання (ч.6 ст.261 ЦК України).

Основне зобов'язання на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2018 у справі №904/172/18 виконано Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 25.08.2018, а тому місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Пленум Вищого господарського суду України в абзаці 6 пункту 12 постанови від 17 травня 2011 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» роз'яснив, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Зважаючи на те, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції є правильною, хоча відповідні висновки суду першої інстанції й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду відповідно до вимог законодавства вважає необхідним залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дійшовши висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів покладає витрати по сплаті судового збору на скаржника.

Керуючись ст.ст.269,275,276,281-283 ГПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2018 у справі №904/2391/18 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

Постанова складена у повному обсязі 16.01.2019.

Головуючий суддя В.О.Кузнецов

Судді О.В.Березкіна

І.О.Вечірко