ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/2151/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Пунтус Д.А.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіка-Ойл", м. Харків
до Комунального спеціалізованого підприємства "Харківгорліфт", м. Харків
про визнання дійсним договору
за участю представників:

позивача - Кандиба Т.О.,

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Спіка-Ойл", м.Харків, 02.08.2018 звернулось до господарського суду з позовною заявою про визнання дійсними додаткових угод до Договору № 36 від 23.01.2017 р., а саме: додаткової угоди № 1 від 23.01.2017; додаткової угоди № 2 від 03.02.2017; додаткової угоди № 3 від 16.02.2017; додаткової угоди № 4 від 24.02.2017; додаткової угоди № 4 від 06.03.2017; додаткової угоди № 5 від 21.03.2017; додаткової угоди № 6 від 17.05.2017; додаткової угоди № 7 від 13.06.2017; додаткової угоди № 8 від 17.10.2017; додаткової угоди № 8 від 20.10.2017, що укладені між позивачем та Комунальним спеціалізованим підприємством "Харківгорліфт", м. Харків (відповідачем).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що дійсність вищевказаних додаткових угод на думку позивача, ставиться під сумнів досудовим розслідуванням за №0001451 від 13.11.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, за фактом зловживання службовим становищем службовими особами КСП "Харківгорліфт", скоєному у змові з керівниками підконтрольних комунальних підприємств.

Ухвалою суду від 07.08.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі, встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи.

Ухвалою від 04.10.2018 р. було задоволено заяву судді Кухар Н.М. про самовідвід у справі №922/2151/18. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи (заяви) між суддями від 04.10.2018 р. визначено головуючим по справі суддю Лаврову Л.С.

Підготовче засідання по справі неодноразово відкладалося з метою виконання завдання підготовчого провадження та забезпечення процесуальних прав сторін.

Ухвалою від 02.11.2018 р. було задоволено клопотання ТОВ "Спіка-Ойл" від 04.10.2018 року про витребування доказів, витребувано у відповідача по справі КПС "Харківгорліфт" наступні документи:

- оригінал претензії б/н від 05.12.2017 року складеної на бланку КСП "Харківгорліфт" за підписом директора ОСОБА_2, адресованої директору ТОВ "Спіка-Оіл" ОСОБА_3 щодо визнання недійсними додаткових угод до договору № 36 від 23.01.2017 року;

- оригінал та завірену директором КСП "Харківгорліфт" ОСОБА_2, копію Книги (журналу) вихідної кореспонденції КСП "Харківгорліфт" за період з 05.12.2017 року по 31.12.2017 року включно;

- інформацію чи перебуває у трудових відносинах з КСП "Харківгорліфт" ОСОБА_4, з якого часу та на якій посаді.

Ухвалою від 20.11.2018 р. було задоволено клопотання ТОВ «СПІКА-ОИЛ» (вх. 04.10.2018 р. №28906) про виклик для допиту в судовому засіданні в якості свідків директора КСП "Харківгорліфт" ОСОБА_2, працівника КСП "Харківгорліфт" ОСОБА_4, начальника юридичного відділу КСП "Харківгорліфт ОСОБА_1

Ухвалою від 26.11.2018 р. було закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 17.12.2018 р. о 10:30, викликано у призначене судове засідання свідків:

- директора КСП "Харківгорліфт" ОСОБА_2;

- ОСОБА_4 працівника КСП "Харківгорліфт";

- ОСОБА_1 начальника юридичного відділу КСП «Харківгорліфт».

17.12.2018 р. судом було відкладено розгляд справи по суті на 14.01.2019 р. об 11:00, повторно викликано для допиту в судове засідання, яке призначено на 14.01.19 об 11:00 в якості свідків:

- директора КСП "Харківгорліфт" ОСОБА_2;

- ОСОБА_4 працівника КСП "Харківгорліфт";

- ОСОБА_1 начальника юридичного відділу КСП «Харківгорліфт».

14.01.2019 р. було допитано у якості свідків директора КСП "Харківгорліфт" ОСОБА_2 та начальника юридичного відділу КСП «Харківгорліфт» ОСОБА_1, ОСОБА_4 у призначене засідання не з'явилася. У судовому засіданні було оголошено перерву до 12:00, 15.01.2019 р.

Ухвалою суду від 14.01.2019 р. було повторно викликано для допиту в судове засідання, яке призначено на 15.01.2019 р. о 12:00 в якості свідка ОСОБА_4 працівника КСП "Харківгорліфт".

15.01.2019 р. через канцелярію господарського суду від заступника директора з економіки КСП «Харківгорліфт» ОСОБА_6 надійшла заява (вх. №1038), в якій повідомляється, що ОСОБА_7 не може з'явитися у призначене на 15.01.2019 р. судове засідання у зв'язку з находженням у щорічній відпустці за межами України. До заяви додано завірену фотокопію авіабілету, також, раніше відповідачем надавався витяг з наказу від 29.12.2018 р. №116-в про надання щорічної відпустки ОСОБА_7 в період з 11.01.2019 р. по 18.01.2019 р. (а.с. 69).

15.01.2019 р. через канцелярію господарського суду від представника КСП «Харківгорліфт» надійшла заява (вх. №1042) про розгляд справи за відсутності представників відповідача, оскільки останні перебувають в інших судових засіданнях. В заяві зазначається, що відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі згідно обґрунтувань відзиву від 13.09.2018 р. та заперечень від 31.10.2018 р.

Також, від представників КСП «Харківгорліфт» надійшло клопотання (вх. 1040 від 15.01.2019 р.) про притягнення до відповідальності ТОВ «СПІКА-ОИЛ» в порядку п. 3 ч. 2 ст. 43 ГПК України за зловживання процесуальними правами.

У судове засідання 15.01.2019 р. з'явився представник позивача, який підтримав заявлені позовні вимоги та заявив усне клопотання про притягнення до відповідальності ОСОБА_6 за невиконання вимог ухвал суду.

За результатами розгляду усного клопотання позивача про притягнення ОСОБА_6 до відповідальності за нез'явлення за викликом суду в судове засідання для допиту в якості свідка, суд відмовляє в його задоволення, оскільки відповідно до положень ст. 89 ГПК України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти, якщо свідок без поважних причин не з'явився в судове засідання або не взяв участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, суд не бере до уваги його показання. Окрім того, вказаною особою не подавалася до суду заява свідка та було надано до суду пояснення з доказами неможливості з'явитися у судове засідання, в яке її було викладено для допиту в якості свідка.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази та викладені доводи, судом встановлено наступне.

Відповідно до положень Закону України «Про публічні закупівлі» КСП «Харківгорліфт» було проведено процедуру закупівлі пального ДК 06:2010-19.20.2 паливо рідинне та газ; оливи мастильні (ДК 021:2015-09100000-0 Паливо)(Бензин А-92 (або еквіваленти) та дизельне паливо (або еквіваленти)). За результатами оцінки електронної системи публічних закупівель «Prozzoro» найбільш економічно вигідною визначена тендерна пропозиція учасника ТОВ «СПІКА-ОИЛ».

23.01.2017 р. між КСП «Харківгорліфт» та ТОВ «СПІКА-ОИЛ» був укладений договір №36 (надалі - Договір), за яким позивач прийняв на себе обов'язок поставити відповідачу товар - ДК 06:2010-19.20.2 паливо рідинне та газ; оливи мастильні (ДК 021:2015-09100000-0 Паливо)(Бензин А-92 (або еквіваленти) та дизельне паливо (або еквіваленти)), зазначений в специфікації до цього договору (додаток №1), а відповідач (замовник) зобов'язався прийняти товар та оплатити його.

Відповідно до п. 1.2 Договору та Додатку №1 (Специфікація) товаром є ДК 06:2010-19.20.2 паливо рідинне та газ; оливи мастильні (ДК 021:2015-09100000-0 Паливо)(Бензин А-92 (або еквіваленти) та дизельне паливо (або еквіваленти)) в кількості - 95000 літрів за ціною 1700000,00 грн., у тому числі ПДВ 283333,33 грн.

В розділі 10 Договору сторони закріпили строк дії Договору. Згідно п. 10.1 Договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2017 р., а в частині здійснення оплати до повного розрахунку між сторонами.

Як зазначав позивач, у зв'язку зі змінами рівня роздрібних цін на ринку м. Харкова, сторонами Договору укладалися відповідні додаткові угоди про зміну ціни за одиницю товару та зміну кількості товару. Під кожну додаткову угоду складалася специфікація, якою передбачались: найменування товару, кількість товару, що поставляється, ціна за одиницю товару, загальна сума вартості товару. Як на підставу для укладення кожної із додаткових угод позивач посилався на довідки Торгово-промислової палати України в особі Харківської торгово-промислової палати щодо рівня роздрібних цін на паливо на ринку м. Харкова.

Зокрема, було укладено наступні додаткові угоди: додаткова угода № 1 від 23.01.2017; додаткова угода № 2 від 03.02.2017; додаткова угода № 3 від 16.02.2017; додаткова угода № 4 від 24.02.2017; додаткова угода № 4 від 06.03.2017; додаткова угода № 5 від 21.03.2017; додаткова угода № 6 від 17.05.2017; додаткова угода № 7 від 13.06.2017; додаткова угода № 8 від 17.10.2017; додаткова угода № 8 від 20.10.2017.

Підставою для звернення до суду з вимогою про визнання зазначених додаткових угод дійсними позивачем визначено наступні обставини.

У листопаді 2017 року позивачу стало відомо про існування в провадженні слідчого відділу слідчого управління ГУ НП в Харківській області матеріалів досудового розслідування за №0001451 від 13.11.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Харківської міської ради, скоєному у змові з керівниками підконтрольних комунальних підприємств. Відповідно до матеріалів вказаного досудового розслідування, як зазначає позивач, підконтрольні Харківській міській раді комунальні підприємства протягом 2017 року за результатами проведених відкритих торгів на закупівлю палива уклали договори із суб'єктами підприємницької діяльності, з якими в подальшому безпідставно укладали додаткові угоди про зменшення обсягів закупівлі палива з одночасним необґрунтованим збільшенням ціни постачання одного літра палива, внаслідок чого комунальним підприємствам спричинені тяжкі наслідки.

На думку позивача, самим фактом існування досудового розслідування за №0001451 від 13.11.2017 р. ставиться під сумнів дійсність додаткових угод, укладених між сторонами за Договором. Також, позивач вказував, що у грудні 2017 р. ним було отримано претензію б/н від 05.12.2017 р., яка надійшла на VoIP додаток Viber.

04.10.2018 р. позивачем було надано заяву свідка директора ТОВ «СПІКА-ОИЛ» ОСОБА_3, в якій директор позивача зазначає, що 12.12.2017 р. на адресу своєї електронної пошти отримала від працівника КСП «Харківгорліфт» ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1) претензію б/н від 05.12.2017 р. за підписом директора КСП «Харківгорліфт» ОСОБА_2 щодо визнання недійсними додаткових угод. Фотокопії вказаної претензії також були отримані директором позивача за допомогою WhatsApp. На підтвердження викладеного, позивачем надано до матеріалів справи скріншоти із сайту поштової служби та з мобільного телефону (а.с. 145-147).

У відзиві на позов (вх. 26698 від 13.09.2018 р.) відповідач, заперечуючи проти позову, вказував, що вважає укладені сторонами додаткові угоди до Договору дійсними, а Договір виконаним. Відповідач зазначає, що КСП «Харківгорліфт» не порушувалися питання перед позивачем про недійсність додаткових угод до Договору, тому твердження позивача не відповідають дійсним обставинам, та є надуманими з метою штучного створення спору. В передбаченому ч. 5 ст. 22 ГК України претензія позивачу не надсилалася, на підтвердження чого відповідачем надано роздруківку реєстру вхідної кореспонденції КСП «Харківгорліфт» програми АРМ реєстратора службових документів.

У відповіді на відзив позивач стверджує, що визнання відповідачем у відзиві додаткових угод до Договору є, по суті, визнанням позовних вимог, що з урахуванням положень ст. 75 ГПК України (підстави звільнення від доказування) є підставою для винесення рішення у зв'язку із визнанням позову відповідачем.

Відповідач, проти зазначених доводів позивача також заперечував та зазначав, що претензія б/н від 05.12.2017 р. не реєструвалася і не направлялася КСП «Харківгорліфт», тому її немає у відповідача та він не може її надати до суду, а протилежне не може бути доведено позивачем через відсутність оригіналу зазначеної претензії.

Ухвалою від 20.11.2018 р. було задоволено клопотання ТОВ «СПІКА-ОИЛ» (вх. 04.10.2018 р. №28906) про виклик для допиту в судовому засіданні в якості свідків директора КСП "Харківгорліфт" ОСОБА_2, працівника КСП "Харківгорліфт" ОСОБА_4, начальника юридичного відділу КСП "Харківгорліфт ОСОБА_1 14.01.2019 р. було допитано у якості свідків директора КСП "Харківгорліфт" ОСОБА_2 та начальника юридичного відділу КСП «Харківгорліфт» ОСОБА_1 Надаючи показання, свідки повідомляли про відсутності тих обставин, на які посилався позивач щодо направлення йому претензії б/н від 05.12.2017 р. Директор КСП "Харківгорліфт" зазначав, що йому невідомо відносно існування спору між сторонами щодо дійсності додаткових угод до укладеного Договору, а вся претензійна робота з контрагентами відбувається у письмовій формі в передбаченому законодавством та умовами укладеного договору порядку. Крім того, керівник пояснив, що договір є виконаним та зауважень щодо його неналежного виконання в останнього як керівника підприємства не має.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, наданим до суду доказам та викладеним доводам, суд виходить з наступного.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (ч. 1 ст. 2 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Враховуючи зазначене, суд не погоджується з твердженнями відповідача про те, що звернення позивача із даним позовом до суду, навіть за необґрунтованості позовних вимог, є зловживанням процесуальними правами. Це право позивача, яке з урахуванням принципу диспозитивності, він реалізує на власний розсуд виходячи із власних уявлень про свої права та способи їх захисту, тому суд не розцінює зазначені дії позивача як зловживання та відмовляє у задоволенні клопотання відповідача (вх. 1040 від 15.01.2019 р.) в частині притягнення позивача до відповідальності за зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Однак, в даному випадку обраний позивачем спосіб захисту не може визнаватися судом таким, який направлений на ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів позивача, оскільки відсутні докази існування факту порушення, невизнання або оспорювання таких прав і законних інтересів позивача на момент звернення до суду та на час розгляду і вирішення спору.

Згідно ст. 14 ГПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (стаття 13 ГПК України).

Таким чином, звертаючись до суду позивач зобов'язаний надати докази, якими підтверджуються викладені у позові обставини та якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Фактично, позовні вимоги позивача відносно наявності заперечень відповідача щодо дійсності додаткових угод до укладеного сторонами Договору обґрунтовані показаннями директора позивача та скріншотами поштової служби і мобільного додатку з повідомленнями, які нібито містять фотокопії претензії б/н від 05.12.2017 р., які було отримано директором ТОВ «СПІКА-ОИЛ» від працівника КСП «Харківгорліфт» засобами електронної пошти та WhatsApp.

В той же час, докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми, тобто такими, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 87 ГПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. В той же час, не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Показання свідка, що ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, не беруться судом до уваги.

З огляду на викладене, суд не може розглядати в якості доказів показання свідка, які побудовані на отриманих ним електронних повідомленнях від третіх осіб без можливості їх достовірної ідентифікації та встановлення достовірності поширюваної ними інформації.

Також, суд не може брати до уваги у якості доказів скрінкопії та фотокопії електронних повідомлень, які було виготовлено з електронних засобів зв'язку без використання електронного цифрового підпису, що також унеможливлює ідентифікацію осіб, якими їх було виготовлено, підписано та розповсюджено. Надані позивачем скріншоти не є письмовими доказами, та не можуть розглядатися як паперові копій електронних доказів, оскільки не відповідають вимогам до таких.

Враховуючи зазначене, позивачем не надано до суду допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження отримання від відповідача претензії щодо дійсності додаткових угод до укладеного Договору.

Окрім того, розглядаючи позовні вимоги по суті, суд зауважує, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України, стаття 13 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України"), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї із сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

За змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Поряд з тим законом не виключається можливість вирішення судом спорів, пов'язаних з визнанням нікчемних правочинів дійсними, у випадках, встановлених законом (частина друга статті 218, частина друга статті 220 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України встановлено загальну презумпцію правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, в силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (за позовом про визнання правочину недійсним). Однак, в даній справі предметом позову є визнання додаткових угод до договору дійсними, що за умови відсутності заперечень однієї із сторін або іншої заінтересованої особи відносно його дійсності, свідчить про відсутність підстав вважати правочин оспорюваним.

Додаткові угоди до Договору № 36 від 23.01.2017 р. (а саме: додаткова угода № 1 від 23.01.2017; додаткова угода № 2 від 03.02.2017; додаткова угода № 3 від 16.02.2017; додаткова угода № 4 від 24.02.2017; додаткова угода № 4 від 06.03.2017; додаткова угода № 5 від 21.03.2017; додаткова угода № 6 від 17.05.2017; додаткова угода № 7 від 13.06.2017; додаткова угода № 8 від 17.10.2017; додаткова угода № 8 від 20.10.2017) в судовому порядку недійсним не визнано, доказів протилежного в матеріалах справи не міститься, як і не міститься належних та достовірних доказів оспорювання сторонами вказаних додаткових угод, що навпаки спростовується сторонами. Зазначене, в силу ст. 204 ЦК України, дає підстави для застосування презумпції правомірності вказаних правочинів.

При цьому суд вважає за необхідне наголосили на тому, що дійсним може бути визнаний лише договір, який є недійсним в силу норми закону, тобто нікчемний (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» правочини можуть визнаватися дійсними виключно з підстав, визначених частиною другою статті 219 і частиною другою статті 220 ЦК України. Вимоги про визнання дійсними правочинів з інших підстав задоволенню не підлягають з огляду на невідповідність таких вимог установленим законом способам захисту прав та законних інтересів (частина друга статті 16 ЦК України, частина друга статті 20 ГК України).

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача про визнання дійсними перелічених вище додаткових угод до Договору № 36 від 23.01.2017 р. задоволенню не підлягають. При цьому, судом не розглядається питання визнання недійсними зазначених додаткових угод, оскільки такі позовні вимоги не заявлялися, а в силу ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог.

Розглядаючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона повинна подати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи.

Оскільки в передбаченому процесуальним законом порядку відповідачем не було надано чіткого розрахунку судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом даної справи, суд не розглядає питання їх розподілу.

З урахуванням відмови в задоволенні позову та приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору по даній справі не підлягають покладенню на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 73, 74, 80, 86, 129, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення його повного тексту. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 16.01.2019 р.

Суддя Л.С. Лаврова