ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2019 р. Справа№ 910/9471/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Хрипуна О.О.

в порядку письмового провадження, відповідно до п. 13 ст. 8 ГПК України

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент"

на рішення Господарського суду міста Києва від 28 вересня 2018 року

у справі № 910/9471/18 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент"

до Державної судової адміністрації України

про стягнення 2596,00 грн., -

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про матеріальної шкоди, що полягає у витратах на сплату судового збору за скасування незаконних рішень у розмірі 2 596,00 грн. (а.с. 6-9).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28 вересня 2018 року у справі №910/9471/18 у задоволенні позовних вимог ТОВ "Технохімреагент" до Державної судової адміністрації України про стягнення з Державного бюджету України матеріальної шкоди, що полягає у витратах на сплату судового збору за скасування незаконних рішень у розмірі 2 596,00 грн. відмовлено повністю (а.с.25-33).

16 жовтня 2018 року ТОВ "Технохімреагент" звернулось з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 28 вересня 2018 року у справі №910/9471/18, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, стягнути з Державної судової адміністрації України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" 2596 грн. матеріальної шкоди, що полягає у витратах на сплату судового збору за скасування незаконних рішень.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 листопада 2018 року, апеляційна скарга ТОВ "Технохімреагент" у справі №910/9471/18 передана на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Чорногуз М.Г., судді - Агрикова О.В., Хрипун О.О.

12 листопада 2018 року ухвалою Північного апеляційного господарського суду у справі (головуючий суддя - Чорногуз М.Г., судді - Агрикова О.В., Хрипун О.О.) відкрито апеляційне провадження у справі №910/9471/18, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" на рішення Господарського суду міста Києва від 28 вересня 2018 року у справі №910/9471/18 вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач правом надання відзиву на апеляційну скаргу у визначений ухвалою від 12.11.2018 р. строк (до 30.11.2018 р.) не скористався.

Згідно з ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням викликом сторін - матеріали справи не містять.

Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи".

За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права встановила наступне.

22 вересня 2016 року ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду у справі № 808/2334/16 у зв'язку з пропуском шестимісячного строку звернення до суду залишено без розгляду позовну заяву ТОВ "Технохімреагент" (далі - позивач) до Запорізької митниці про визнання нечинним та скасування рішення №112050000/2013/017187 від 02.08.2013 про коригування митної вартості товарів.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2017 у справі № 808/2334/16 задоволено апеляційну скаргу ТОВ "Технохімреагент" на ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 22.09.2016 р. у справі №808/2334/16, зазначену ухвалу скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

Вказані обставини встановлені ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.06.2018 р. № 808/2334/16, якою відмовлено ТОВ "Технохімреагент" у задоволенні заяви про прийняття додаткового рішення про розподіл судових витрат, зокрема щодо витрат по сплаті судового збору у розмірі 1378,00 грн., сплачених за подання апеляційної скарги на ухвалу суду від 22.09.2016 №808/2334/16 про залишення позову без розгляду (а.с. 10-11).

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень ухвала від 05.06.2018 № 808/2334/16 набрала законної сили 05.06.2018.

Постановою від 22.05.2017 р. Запорізького окружного адміністративного суду №808/2334/16, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.10.2017 № 808/2334/16, за результатами розгляду справи по суті у задоволенні позову позивачу - відмовлено.

Крім того, 21 березня 2018 року ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від №826/22976/15, яка згідно інформації в Єдиному державному реєстрі судових рішень набрала законної сили 21.03.2018, встановлено, що позивачем оскаржено в апеляційному порядку ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 січня 2016 року про залишення його позову без розгляду і така апеляційна скаргу позивача була задоволена ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2016 року, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 січня 2018 року в задоволенні адміністративного позову ТОВ "Технохімреагент" у даній справі відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2018 р. №826/22976/15 відмовлено у задоволенні заяви ТОВ "Технохімреагент" про розподіл судових витрат, понесених позивачем на оскарження ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 січня 2016 року у справі за позовом ТОВ "Технохімреагент" до Міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії (а.с. 12-14).

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачу заподіяно шкоду у розмірі сплаченого за подання апеляційних скарг судового збору, в зв'язку з прийняттям незаконних судових рішень (ухвал про залишення позову без розгляду у справах №808/2334/16 та № 826/22976/15, які за результатами перегляду у апеляційному порядку були скасовані), яка підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України, а належним відповідачем у даній справі, на думку позивача, є Державна судова адміністрація України.

У апеляційній скарзі позивач, разом з доводами аналогічними до викладених у позовній заяві, зазначає про необхідність застосування ч. 6 ст. 1176 ЦК України. За доводами позивача, судом першої інстанції порушено вимоги статі 177 ГПК України щодо виконання завдання підготовчого засідання в т.ч. щодо складу учасників судового процесу, що на думку позивача, позбавило його можливості заявити клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем - державою. Також позивач зазначає про законність рішень апеляційних судів у адміністративних справах та відсутність підстав для їх оскарження. На думку позивача, підстави для звернення до судів першої інстанції з заявою про розподіл судових витрат - відсутні, оскільки позивач вважає, що "це питання вирішує суд, який прийняв рішення".

З'ясувавши обставини справи та здійснивши перевірку їх доказами з урахуванням доводів сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов'язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Позивач вбачає заподіяння йому шкоди у вигляді сплаченого ним судового збору за подання апеляційних скарг, в зв'язку з ухваленням судом незаконного рішення. Незаконність рішення, на думку позивача, підтверджується тими обставинами, що вказані рішення були скасовані судами апеляційної інстанції.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно п. 6.2 ст. 6. Податкового кодексу України збором (платою, внеском) є обов'язковий платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників зборів, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій.

Відповідно до п. 2.3. Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням асоціації "Дім авторів музики в Україні" щодо офіційного тлумачення положень пункту 7 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" у взаємозв'язку з положеннями пункту "г" частини першої статті 49 Закону України "Про авторське право і суміжні права" від 28.11.2013 р. № 12-рп/2013 судовий захист майнових прав суб'єктів цивільних правовідносин передбачає їх звернення до відповідного судового органу з метою поновлення чи визнання майнових прав зазначених суб'єктів, якщо ці права порушені, не визнаються чи оспорюються. Таке звернення до суду пов'язане з необхідністю сплати судового збору, що впливає на можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого статтею 55 Конституції України. Законом України "Про судовий збір" визначено правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим законом, і включається до складу судових витрат. За статтею 2 Закону України "Про судовий збір" платниками судового збору є: громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим законом.

Гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду.

Отже, сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого ст. 55 Конституції України.

Судовий збір являється обов'язковим платежем, що є елементом права особи на судовий захист і не є шкодою у розумінні цивільного законодавства.

Викладене свідчить про відсутність підстав вважати сплачений позивачем обов'язків платіж у випадку відмови у задоволенні його позову таким, що підлягає відшкодуванню у якості шкоди.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Так, наявною у Єдиному Державному реєстрі судових рішень (http://reyestr.court.gov.ua/Review/66762186) постановою Запорізького окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду (http://reyestr.court.gov.ua/Review/69856962) відмовлено у задоволенні адміністративного позову у справі №808/2334/16.

Ухвалою від 05.06.2018 р. Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у справі №808/2334/16. (http://reyestr.court.gov.ua/Review/74485056) відмовлено позивачу в ухваленні додаткового рішення про розподіл судових витрат з посиланням на те, що: "З аналізу статті 139 КАС України випливає, що розподіл судових витрат допускається при повному чи частковому задоволенні позову та при відмові в задоволенні позову тобто при вирішенні справи по суті. А в окремих випадках, зокрема при залишенні позовної заяви без розгляду, відшкодовуються тільки судові витрати, понесені відповідачем. Законодавством не передбачений розподіл судових витрат при задоволенні апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції та направленні справи для продовження розгляду."

Наявним у Єдиному Державному реєстрі судових рішень (http://reyestr.court.gov.ua/Review/71880915) рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва відмовлено у задоволенні адміністративного позову у справі №826/22976/15.

Ухвалою від 21.03.2018 р. Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/22976/15 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/72890225) відмовлено позивачу в ухваленні додаткового рішення про розподіл судових витрат з посиланням на те, що: "стягнення на користь позивача понесених ним судових витрат здійснюється в разі задоволення його позовних вимог. Водночас, жодною нормою ані КАС України, ані Закону України "Про судовий збір" не передбачено стягнення на користь позивача у разі задоволення його апеляційної скарги понесених ним судових витрат на апеляційне оскарження ухвали суду про залишення його позову без розгляду, тим більше в разі відмови в наступному в задоволенні його позовних вимог по суті. Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 року по справі № 823/1907/15."

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже судом першої інстанції вірно враховано те, що питання про розподіл судових витрат було предметом розгляду судів апеляційної інстанції, ними були прийняті відповідні рішення про відмову у прийнятті додаткового рішення про розподіл судових витрат. Отже згідно норм чинного законодавства, яке застосовується до правовідносин, пов'язаних зі сплатою, поверненням та відшкодуванням витрат по сплаті судового збору, питання про стягнення судового збору було вирішено, що підтверджується Ухвалами від 21.03.2018 № 826/22976/15 та від 05.06.2018 № 808/2334/16, які не оскаржені та набрали законної сили.

Слід також зазначити, що порядок розподілу судових витрат, у випадку розгляду спору, віднесеного до юрисдикції адміністративних судів, визначено ст. 139 КАС України, за змістом ч. 5 якої, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, вказана стаття не містить положень щодо необхідності відшкодування позивачу сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги на ухвали про залишення позову без розгляду, яку задоволено судом апеляційної інстанції з направлення справи на розгляд до суду першої інстанції, за результатами якого у задоволенні позову відмовлено.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.01.2018 № 454/1642/16-ц.

Відповідно до ч. 3 ст. 328 КАС України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду апеляційної інстанції в т.ч. про відмову ухвалити додаткове рішення.

Доказів оскарження ухвал про відмову в ухваленні додаткових рішень - матеріали справи не містять.

Натомість позивач звернувся з даним позовом, в якому фактично не погоджується з рішеннями апеляційних судів, які вказали йому процедуру, згідно якої відбувається розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що суди не наділені повноваженнями переглядати рішення інших судів, поза межами процедури, передбаченої процесуальними кодексами.

Також колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що положеннями ст. 151, 152 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та п. 4, 5 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Рішенням Ради суддів України 22 жовтня 2010 року N 12 зі змінами та доповненнями повноважень та завдань Державної судової адміністрації України, якими визначено статус і повноваження зазначеного органу - не передбачено того, що саме Державної судової адміністрації України несе відповідальність за шкоду, завдану судами та суддями в результаті прийняття ними незаконних (на думку позивача) рішень у розмірі сплаченого ним судового збору за апеляційне оскарження цих рішень.

Отже позивач не довів, що Державна судова адміністрація України є належним відповідачем у даній справі.

Позивач взагалі не обґрунтував свої позовні вимоги про стягнення шкоди з Державного бюджету України саме до Державної судової адміністрації України, лише вказав, що Державний бюджет не є юридичною особою, тобто не може бути стороною у справі.

При цьому, відповідно до п.п. 2 п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України установлено, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У ч. 1 ст. 43 Бюджетного кодексу України зазначено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Постановою КМУ від 03.08.2011 р. № 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників (далі - Порядок).

Відповідно до абз. 1 п. 2 Порядку, безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

У пп. 2 п. 35 Порядку, зазначено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Конституційний суд України в своєму рішенні №12-рп/2001 від 03.10.2001 р. у справі №1-36/2001 зазначив, що не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання органів державної влади.

Крім того, у вказаному рішення зазначено: "Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів (статті 56, 62)".

З врахуванням наведених норм права відшкодування шкоди в даній справі може здійснюватись лише за рахунок державного бюджету. Оскільки обов'язок обслуговування бюджетних коштів та списання цих коштів, в тому числі на відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам незаконними діями та рішенням органів державної влади, покладено на Державну казначейську службу України саме вона має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди.

Також колегія суддів зазначає про безпідставність посилань апелянта на невірне застосування судом першої інстанції ст. 177 ГПК України (якою визначено завдання та строк підготовчого провадження з огляду на наступне) в т.ч. щодо визначення складу учасників судового процесу, з огляду на що позивача, на його думку було позбавлено можливості клопотати про заміну первісного відповідача належним відповідачем - державою.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 177 ГПК України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.07.2018 р. у справі №910/9471/18 про відкриття провадження у справі ухвалено в т.ч. прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі та здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) з посиланням на малозначність даної справи та відсутність клопотань учасників процесу про розгляд справи з викликом сторін.

Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1-3, 8 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення.

За змістом ч. 1 ст. 171 ГПК України позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити в т.ч. повне найменування (для юридичних осіб) сторін та інших учасників справи.

Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу (ч.ч. 1, 3 ст. 45 ГПК України).

За змістом ч. 2 ст. 48 ГПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тобто правом вибору відповідача до якого пред'являється відповідна позовна вимога наділено саме позивача. Суд же, у даному випадку, наділений правом (а не обов'язком) заміни первісного позивача належним та виключно за клопотанням позивача, поданим у визначеному ГПК України порядку, що свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги у вказаній частині.

Відповідно до положення ст. 22 ЦК України, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; факту збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; вини. В цьому випадку на позивача покладено обов`язок доказати шкоду (її розмір), протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок.

Позивачем зазначено, що оригінали платіжних доручень про сплату судового збору на суму 1378,00 грн. та 1218,00 грн. знаходяться в матеріалах адміністративних справ № 808/2334/16, № 826/22976/15.

Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Однак засвідчені копії платіжних доручень не долучено до матеріалів справи. Обставина щодо сплати скаржником судового збору у сумі 1378,00 грн. встановлено у ухвалі № 808/2334/16 від 05.06.2018. Докази понесення витрат у розмірі 1218,00 грн. до матеріалів справи не додано.

При цьому відповідно до ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Також позивачем не вказано, які саме дії чи бездіяльність відповідача спричинили йому матеріальну шкоду саме у розмірі сплаченої суми судового збору та не доведено, що саме протиправна поведінка відповідача призвела до порушення його прав на розподіл на його користь сплаченого ним судового збору, а також обставини порушення права позивача. В зв'язку з цим відсутній причинно-наслідковий зв'язок між постановленням судом ухвал, скасованих судами вищої інстанції та завданням позивачу шкоди у вигляді сплаченого та не розподіленого судового збору за розгляд апеляційних скарг, що свідчить про недоведеність складу цивільного правопорушення та відповідно - відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, здійснюючи апеляційний перегляд, колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010).

Отже рішення Господарського суду міста Києва від 28 вересня 2018 року у справі №910/9471/18 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" на рішення Господарського суду міста Києва від 28 вересня 2018 року у справі №910/9471/18 задоволенню не підлягає.

Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги, згідно ч. 1 ст. 129 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" на рішення Господарського суду міста Києва від 28 вересня 2018 року у справі №910/9471/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28 вересня 2018 року у справі №910/9471/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, у вигляді витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент".

4. Справу №910/9471/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя М.Г. Чорногуз

Судді О.В. Агрикова

О.О. Хрипун