ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"10" січня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2481/18
Господарський суд Одеської області у складі
судді Цісельського О.В.
при секретарі судового засідання Мукієнко Д.С.
за участю представників:
від позивача: ОСОБА_1 - адвокат
від відповідача: ОСОБА_2 - довіреність
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
про стягнення 181 580,85 грн.
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД "ПЕРЕСИПСЬКИЙ", звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства "УКРПОШТА" в особі філії Одеської дирекції публічного акціонерного товариства "УКРПОШТА" 181 580,85 грн., де 134 230,26 грн. основний борг, 36 580,44 грн. пеня, 7 526,15 грн. інфляційні, 3 244,00 грн. 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним:
29 грудня 2011 року між товариством з обмеженою відповідальністю "ТД "ПЕРЕСИПСЬКИЙ" (Комітент/ Позивач) та Українським державним підприємством поштового звязку "УКРПОШТА" (Комісіонер/Відповідач) укладений договір комісії №26/470, відповідно до якого Комісіонер зобовязаний за дорученням Комітента за винагороду здійснити в інтересах Комітента реалізацію продовольчих товарів від свого імені, але за рахунок і в інтересах Комітента. Загальна вартість та кількість товару, який надається для реалізації складається з кількості та вартості згідно актів прийому-передачі на товар замовлений Комісіонером.
Додатком № 1 до договору договір комісії № 26/470 від 29.11.2011р. узгоджений перечень асортименту товару, його кількість та ціна.
Згідно з п.7.1 договору розрахунки між Комітентом і Комісіонером проводяться по мірі реалізації товару Комітента на підставі звітів Комісіонера, які складаються на протязі терміну реалізації товару.
Згідно п.7.4. договору остаточні розрахунки за реалізований товар здійснюються протягом 15 банківських днів після повернення Комісіонером нереалізованого товару та підписання сторонами акту прийому-передачі товару.
Згідно з п. 14.1 договору при операціях з передачі та реалізації товару Комісіонер права власності на товар не набуває.
Пунктом 6.1 договору передбачено, що розмір комісійної винагороди Комісіонера становить 20% (у т.ч. ПДВ) від вартості реалізованого товару за цінами, визначеними Комітентом.
Пунктом 8.1 договору передбачено, що строк дії даного договору - до 31.12.2016р. але не раніше ніж проведення повних розрахунків між сторонами. У випадку, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за 30 днів до його закінчення, даний договір вважається пролонгованим на наступний рік.
Додатковою угодою №1 від 14 грудня 2012 року до договору комісії № 26-470 від 29.12.2011р. термін дії договору був продовжений до 31.12.2013р., але в будь-якому випадку до повного виконання зобовязань.
Додатковою угодою №17 від 26 грудня 2014 року до договору комісії №26-470 від 29.12.2011р. термін дії договору був продовжений до 31.12.2015р., але в будь-якому випадку до повного виконання зобовязань. До додаткової угоди узгоджена специфікація товару та ціна товару.
Додатковою угодою №18 від 27.02.2015р. був змінений розмір комісійної винагороди Комісіонера, який склав 22% від вартості реалізованих товарів за цінами, визначеними Комітентом.
Додатковою угодою №27 від 18 грудня 2015 року до договору комісії №26-470 від 29.12.2011р. термін дії договору був продовжений до 31.12.2016р., але в будь-якому випадку до повного виконання зобовязань. До додаткової угоди узгоджена специфікація товару та ціна товару.
Додатковою угодою №37 від 06.10.2016р. був змінений розмір комісійної винагороди Комісіонера, який склав 30% від вартості реалізованих товарів за цінами, визначеними Комітентом.
Додатковою угодою №40 від 30 грудня 2016 року до договору комісії №26-470 від 29.12.2011р. термін дії договору був продовжений до 31.12.2017р., але в будь-якому випадку до повного виконання зобовязань. До додаткової угоди узгоджена специфікація товару та ціна товару.
Додатковою угодою №43 від 10 березня 2017 року до договору комісії №26-470 від 29.12.2011р. були змінені реквізити Комісіонера у звязку з реорганізацією: українське державне підприємство поштового звязку "УКРПОШТА" за договором на публічне акціонерне товариство "УКРПОШТА" та відповідно на Одеську дирекцію публічного акціонерного товариства "УКРПОШТА".
До додаткової угоди була узгоджена специфікація товару та його ціна станом на 10.03.2017р. Одеська дирекція публічного акціонерного товариства "УКРПОШТА" є відокремленим підрозділом та здійснює свою діяльність від імені ПАТ "УКРПОШТА" в межах повноважень, наданих їй ПАТ "УКРПОШТА" і закріплених Положенням.
Відповідно до п.п.2.3.16 Положення про Одеську дирекцію ПАТ "УКРПОШТА" остання має право займатися торгівлею непродовольчих та продовольчих товарів.
На виконання умов договору комісії №26/470 позивач передавав, а відповідач прийняв продукцію на протязі 2012-2017 років.
Станом на травень 2018 року заборгованість відповідача склала 159 755,57 грн.
24 травня 2018 року позивачем була направлена претензія №1 від 24.05.2018р. із зазначенням суми загального боргу у розмірі 159 755,57 грн. і проханням провести звірку та надати звіт про реалізованої продукції станом на 31.05.2018р.
У червні 2018р. на претензію була отримана відповідь в якій відповідач зазначив, що готовий провести звірку реалізованості товару і повернути нереалізований товар.
Отримання товару відповідачем підтверджується Актами прийому передачі, видатковими накладними.
Неналежне виконання відповідачем договірних зобовязань в частині здійснення оплати вартості продукції й зумовило звернення позивача до Господарського суду Одеської області із даним позовом.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2018р., позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "ТД "ПЕРЕСИПСЬКИЙ" було передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.11.2018р. позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "ТД "ПЕРЕСИПСЬКИЙ" було прийнято до розгляду суддею Цісельським О.В. та відкрито провадження у справі №916/2481/18 за правилами спрощеного позовного провадження.
14.12.2018р. представник відповідача звернувся до суду із клопотанням (вх.№2-6329/18) про призначення судово-бухгалтерської експертизи для встановлення дійсної суми заборгованості.
Суд, дослідивши подане відповідачем клопотання про призначення експертизи, відмовив у його задоволенні, з підстав його недоведеності та необґрунтованості.
Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.
Розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків:
Частиною 1 ст.1 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
У відповідності до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.
Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.
У відповідності до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Стаття 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Зі змісту ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як зазначено в ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Поряд з цим, ч.2 ст.628 Цивільного кодексу України закріплює, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ч.1 ст.656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
За положеннями ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Стаття 712 ЦК України передбачає, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.
Згідно ст.1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.
Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з розрахунку заборгованості приведеного позивачем в позовній заяві та не спростованого відповідачем, останнім договірні зобовязання щодо оплати вартості реалізованого товару за договором комісії №26-470 не виконані належним чином, внаслідок чого за ним утворився основний борг в сумі 134 230,26 грн., у зв'язку з чим, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума основного боргу, встановлений судом в розмірі 134 230,26 грн.
Крім того, позивачем заявлено до стягнення 3% річних в сумі 3 244,00 грн., пеню в сумі 36 580,44 грн. та інфляційні в сумі 7 526,15 грн.
Досліджуючи позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 3 244,00 грн. суд зазначає наступне:
У відповідності з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Право позивача вимагати від відповідача сплатити 3% річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належним до сплати за договором.
Перевіривши розрахунок позивача 3% річних в сумі 3 244,00 грн., суд встановив, що його здійснено неналежним чином, у звязку з чим, судом було самостійного здійснено розрахунок інфляційних позивача, наступним чином:
Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
134230.2601.08.2018 - 22.10.2018833 %915.71
Отже, за самостійним розрахунком суду 3% річних складає 915,71 грн., у звязку з чим, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних в сумі 915,71 грн.
В іншій частині позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 2 328,29 грн. суд відмовляє.
Щодо позовної вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних в сумі 7 526,15 грн., суд зазначає наступне:
Системний аналіз законодавства України свідчить, що обов'язок боржника відшкодувати кредитору причинені інфляцією збитки з нарахуванням процентів річних, випливає з вимог ст.625 Цивільного кодексу України.
Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, стягнення яких передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.
У зв'язку з тим, що в країні відбулись інфляційні процеси, то позивач має право на збереження реальної величини грошових коштів, строк оплати яких настав, але не сплачених.
При цьому, суд зазначає, що сума інфляційних втрат повинна розраховуватись за весь період прострочення, тобто з урахуванням як інфляційних процесів так і дефляційних процесів, що мали місце в період такого прострочення.
Перевіривши розрахунок позивача інфляційних в сумі 7 526,15 грн., суд встановив, що його здійснено неналежним чином, у звязку з чим, судом було самостійного здійснено розрахунок інфляційних позивача, наступним чином:
Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
Отже, за самостійним розрахунком суду, інфляційні складають 4 875,65 грн., у звязку з чим, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні, встановлені судом в розмірі 4 875,65 грн.
В іншій частині позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних в сумі 2 650,50 грн. суд відмовляє.
Оцінюючи вимоги про стягнення пені, суд зазначає наступне:
Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є господарські санкції, до яких віднесено штраф та пеню.
Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.
Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.
Частина перша статті 223 ГК України передбачає, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.
За змістом пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.
Поняття позовної давності міститься в статті 256 ЦК України, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Якщо за невиконання або неналежне виконання зобов'язання встановлено штрафні санкції, то збитки відшкодовуються в частині, не покритій цими санкціями. Законом або договором можуть бути передбачені випадки, коли: допускається стягнення тільки штрафних санкцій; збитки можуть бути стягнуті у повній сумі понад штрафні санкції; за вибором кредитора можуть бути стягнуті або збитки, або штрафні санкції. Вимогу щодо сплати штрафних санкцій за господарське правопорушення може заявити учасник господарських відносин, права чи законні інтереси якого порушено, а у випадках, передбачених законом, - уповноважений орган, наділений господарською компетенцією. Відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк. За грошовим зобов'язанням боржник не повинен платити відсотки за час прострочення кредитора.
Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.
У випадках, передбачених законом, штрафні санкції за порушення господарських зобов'язань стягуються судом у доход держави (ст.232 ГК України).
Відтак частина шоста статті 232 ГК України передбачає строк та порядок, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України.
Приймаючи до уваги те, що умовами договору комісії №26-470 із подальшими змінами не було передбачено порядку нарахування та сплати пені, у задоволенні позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 36 580,44 грн. суд відмовляє.
Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
В цих нормах передбачається певна низка заходів, за допомогою яких потерпіла особа забезпечує реалізацію права на захист свого порушеного права чи інтересу, які в сукупності своїй утворюють відповідний правовий механізм захисту прав особи, який міститься в кожній галузі права.
Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Умовами ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань.
Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.
Зміст зобовязань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.
Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного зясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.
Відповідно до приписів ст.129 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам, в сумі 2 100,25 грн.
Керуючись ст.ст.13, 76, 86, 129, 233, 237, 238, 240, Господарського процесуального кодексу України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
3. В іншій частині позову відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Накази видати в порядку ст.327 ГПК України

Повний текст рішення складено 15 січня 2019 р.

Суддя О.В. Цісельський