ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

14.01.2019 Справа № 905/27/19

Суддя Господарського суду Донецької області Огороднік Д.М.

розглянувши матеріали

за заявою до про Фізичної особи - підприємця Сонних Олени Петрівни (код НОМЕР_1, зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1, адреса для листування АДРЕСА_2) Фізичної особи - підприємця Деревянко Ганни Олексіївни (код НОМЕР_2, зареєстрованою за адресою АДРЕСА_3) видачу судового наказу в порядку наказного провадження.
В С Т А Н О В И В:

На розгляд до господарського суду Донецької області надійшла заява фізичної особи - підприємця Сонних Олени Петрівни до фізичної особи - підприємця Деревянко Ганни Олексіївни про видачу судового наказу за вимогою про стягнення заборгованості з фізичної особи - підприємця Деревянко Ганни Олексіївни (код НОМЕР_2, зареєстрованою за адресою АДРЕСА_3) на користь фізичної особи - підприємця Сонних Олени Петрівни (код НОМЕР_1, зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1, адреса для листування АДРЕСА_2) у розмірі основного боргу 92 507,63 грн, пені у розмірі 13 638, 60 грн; інфляційних втрат у розмірі 4021, 73 грн; три відсотки річних у розмірі 1146, 00 грн; у загальному розмірі 111 313, 36 грн, яка виникла за поставлену неоплачену продукцію на підставі Договору поставки № 32 від 04.06.2018.

Заява обґрунтована неналежним виконанням фізичною особою - підприємцем Деревянко Ганною Олексіївною умов договору поставки № 32 від 04.06.2018, у частині своєчасної оплати вартості отриманих від заявниці товарів по договору.

Частиною 1, 2 статті 147 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Згідно з статтею 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Статтею 150 Господарського процесуального кодексу України наведено вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу, згідно з якими заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником. У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред'явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до частини 1, 2 статті 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу; 4) наявні обставини, зазначені у частині першій статті 175 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для предявлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 36 цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Частиною 1 статті 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Положеннями статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достатності та достовірності доказів. Так, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів заяви, грошова заборгованість виникла на підставі договору від 04.06.2018 №32 укладеного між фізичною особою - підприємцем Деревянко Ганною Олексіївною (код НОМЕР_2), як покупцем та фізичною особою - підприємцем Сонних Оленою Петрівною (код НОМЕР_1), як постачальником та факту його виконання заявником та факту невиконання грошових зобов'язань боржником, про що зазначено у заяві. Так у заяві міститься розрахунок суми грошової заборгованості. На підтвердження обставин, на яких ґрунтується заява, заявником додані до матеріалів копії документів.

У заяві про видачу наказу заявником здійснений розрахунок заборгованості, згідно якого заборгованість боржника по договору складає 92507,63 грн., яка склалась в результаті не оплати боржником вартості отриманого та не повернутого товару. У розрахунку не вказано загальну суму поставленого, повернутого товару, вказано номери та дати видаткових накладних, прибуткових накладних, банківської виписки. Серед видаткових накладних, які зазначені у розрахунку заборгованості, на яку заявник просить видати наказ наявна і видаткова накладна від 03.07.2018 №СН-0004070, копія якої та оригінал відсутні у додатках до заяви. Отже, заявником до матеріалів заяви не додано копії документів, які підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги. Суд звертає увагу на те, що у переліку доказів, які додані до заяви не міститься ідентифікативні дані видаткових накладних, не міститься кількість аркушів видаткових накладних, просто зазначено, що подаються видаткові накладні, тому у працівників суду була відсутня змога складання акту про відсутність документів.

Наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у господарському судочинстві, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Згідно ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

У свою чергу, зміст судового наказу передбачено ст. 155 Господарського процесуального кодексу України, згідно пункту 7 якої у судовому наказі зазначаються, зокрема, повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Тобто, суд не вправі розглядати обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (оцінювати правильність та обґрунтованість розрахунків). Разом з тим, суд перевіряє докази, якими заявник обґрунтовує обставини, що підтверджують вимоги.

З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку, що заявником не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність заборгованості у боржника перед заявником, та які підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги щодо видачі судового наказу, а за відсутності належного обґрунтування заявлених вимог разом з переліком відповідних доказів, що мають бути додані заявником до заяви про видачу судового наказу, в тому числі первинні документи, які підтверджують отримання боржником неоплаченого товару, суд позбавлений можливості встановити наявність підстав для видачі наказу.

Окрім того, заявник просить видати судовий наказ про стягнення пені у розмірі 13 638, 60 грн; інфляційних втрат у розмірі 4021, 73 грн; три відсотки річних у розмірі 1146, 00 грн.; які нараховані на суму основного боргу у розмірі 92507,63 грн.

За приписами ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 3 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України у разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов'язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Виходячи з положень ст. 549, 625 Цивільного кодексу України 3% річних, інфляційні втрати та пеня нараховуються на суму заборгованості. Тобто вимоги про стягнення основної заборгованості та 3% річних, інфляційних втрат, пені є взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що заявником не було дотримано вимоги пункту 4 частини 3 статті 150 Господарського процесуального кодексу України, що, у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України, є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Водночас, суд звертає увагу заявника на положення частини 1 статті 153 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини 1 статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

У разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред'явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви (ч. 2 ст. 151 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись ст. ст. 147, 148, 150, 152 - 154, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви (вх. № 287/19) фізичної особи - підприємця Сонних Олени Петрівни про видачу судового наказу про стягнення з фізичної особи-підприємця Деревянко Ганни Олексіївни заборгованості за Договором поставки № 32 від 04.06.2018 у розмірі основного боргу 92 507,63 грн; пені у розмірі 13 638, 60 грн; інфляційних втрат у розмірі 4021, 73 грн; три відсотки річних у розмірі 1146, 00 грн - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її підписання.

Ухвала суду підписана 14.01.2019.

Апеляційна скарга може бути подана до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Повідомити учасників справи про можливість ознайомитись з електронною копією ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень за його веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя Д.М. Огороднік