ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
14.01.2019 Справа № 905/183/18 Господарський суд Донецької області у складі судді Огороднік Д.М.,
при секретарі судового засідання Мунтяну Ю.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали скарги
скаржник Державного підприємства Енергоринок
на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1
у справі № 905/183/18
за позовом Державного підприємства Енергоринок
до Приватного акціонерного товариства ДТЕК ПЕМ Енерговугілля
про стягнення 775278529,06 грн.
від стягувача: ОСОБА_2, адвокат, діє відповідно до довіреності №23 від 05.12.2018;
від боржника: не з'явився;
від органу ДВС: не з'явився;
До господарського суду Донецької області надійшла скарга Державного підприємства Енергоринок на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1 у справі № 905/183/18 за позовом Державного підприємства Енергоринок до Приватного акціонерного товариства ДТЕК ПЕМ Енерговугілля про стягнення 775278529,06 грн.
Скаржник - Державне підприємство Енергоринок просить суд:
- зобовязати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України усунути здійсненні порушення та поновити порушене право Державного підприємства Енергоринок на примусове виконання наказу господарського суду Донецької області від 05.06.2018 № 905/183/18 шляхом відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання.
Ухвалою господарського суду від 08.01.2019 прийнято скаргу Державного підприємства Енергоринок на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1 у справі № 905/183/18 до розгляду, судове засідання призначено на 14.01.2019.
У судове засідання 14.01.2019 з'явився представник скаржника, який надав усні пояснення по суті скарги та просив її задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у ній.
Представники боржника та органу ДВС у судове засідання не з'явилися; про місце, час та дату судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчить наявні у матеріалах справи телефонограми щодо повідомлення боржника, та звіт про відправлення електронної пошти на офіційну адресу виконавчого органу.
Боржник не скористався правом надання пояснень по суті розгляду скарги, а державний виконавець не скористався правом подання відзиву на скаргу.
Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 15.08.2018 рішення Господарського суду Донецької області від 02.05.2018 залишено без змін.
Господарським судом Донецької області, на виконання рішення суду від 02.05.2018 по справі №905/183/18, 05.06.2018 виданий судовий наказ.
Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1, 06.12.2018 винесено спірне повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.
В обґрунтування повернення виконавчого документу без прийняття до виконання, державний виконавець посилається на приписи п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», якими передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону. Так державним виконавцем з посиланням на ст. 16 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 10, р.ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, зазначено, що заяву про відкриття виконавчого провадження подано директором ОСОБА_3, повноваження якого не підтверджено належним чином, а саме статутом підприємства, де зазначено право подавати від імені юридичної особи виконавчі документи до виконання. За таких обставин, оскільки заява про відкриття виконавчого провадження подана особою, повноваження якої не підтверджені належним чином, то вважається, що стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення суду. Авансовий внесок повернути стягувану. Авансовий внесок повернути заявнику.
Державне підприємство Енергоринок не погоджується з таким рішенням державного виконавця, вважає його незаконним. Скарга мотивована тим, що скаржником разом із заявою поданий наказ про призначення директора підприємства, а відомості щодо повноважень бути представником підприємства та мати право підпису містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, доступ до якого має державний виконавець. На думку скаржника, ним подано достатньою належних доказів на підтвердження повноважень директора на підписання заяви, вимагати статут у державного виконавця не було прав.
Дослідивши докази, вислухавши представників сторін, повно та всебічно встановивши усі обставини, які підлягають встановленню при розгляді даної скарги, суд прийшов до висновку про її обґрунтованість, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 74 Закону «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця чи посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до ст.339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.342 Господарського процесуального кодексу України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
Судом досліджено та встановлено, що скарга подана у десятиденний строк з дня отримання спірного повідомлення. Згідно наданої стягувачем роздруківки з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта», вказане повідомлення отримане стягувачем 13.12.2018. Скарга подана до поштового відділення 19.12.2018, про що свідчить відбиток поштового штемпеля. Тобто скарга подана у межах строку передбаченого чинним законодавством.
Беручи до уваги, що відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, в даному випадку на скаржника, суд, враховуючи належне повідомлення учасників судового процесу про дату судового засідання, а також обмеженість розгляду скарги процесуальним строком, розглядає скаргу за відсутності органа ДВС та боржника, за наявними матеріалами скарги.
Відповідно до положень Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання. Однією з засад судочинства є обов'язковість рішень суду.
Конституційним Судом України у п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом (ст.ст.115, 116 Господарського процесуального кодексу України).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення) (ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження).

Вимогами ч. 5 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Тобто, вимогами даних норм встановлено, що державний виконавець зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня, з дня надходження до нього виконавчого документу, розпочати виконання рішення (ухвали) якщо виконавчий документ надійшов від суду, шляхом винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, 06.12.2018 року, тобто через два місяці, старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1 винесено спірне повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу, без прийняття до виконання, на підставі п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

Приписами п.п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо, зокрема, виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Як встановлено судом вище, Державне підприємство Енергоринок 02.10.2018 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою №01/44-12611 про примусове виконання рішення суду за наказом господарського суду Донецької області від 05.06.2018 №905/183/18.

Подану заяву підписано директором Державного підприємства «Енергоринок» ОСОБА_3

У додатках до вказаної заяви зазначено: оригінал наказу господарського суду Донецької області від 05.06.2018 у справі №905/183/18; платіжне доручення №1700 від 27.09.2018 про сплату авансового внеску; розпорядження Кабінету Міністрів України «Про призначення ОСОБА_3 директором Державного підприємства Енергоринок» від 12.03.2014 № 154-р, роздруковане з бази ТОВ «Ліга-Закон»; завірена копія наказу від 20.03.2014 № 30-к про виконання обовязків.

Водночас, серед доданих до заяви про примусове виконання рішення суду, документів відсутній статут Державного підприємства «Енергоринок», що послугувало підставою для висновку, що заява вважається не поданою та підлягає поверненню заявнику у звязку з відсутністю належних доказів на підтвердження повноважень особи, яка підписала заяву.

Відсутність серед доданих до заяви документів, статуту, скаржником не заперечується, разом з тим, на його думку, повернення виконавчого документа без прийняття його до виконання є необґрунтованим та безпідставним.

При дослідженні обставин достатності належних доказів на підтвердження повноважень директора ОСОБА_3 на підписання заяви про примусове виконання рішення суду, суд виходить з наступного.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (ст. ст. 91,92 Цивільного кодексу України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав а обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом (ч.1 ст. 92 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 57 Господарського кодексу України установчими документами субєкта господарювання є рішення про його утворення або засновницький договір, а у випадках передбачених законом, статут (положення) субєкта господарювання. Статут суб'єкта господарювання повинен містити, серед іншого, відомості про органи управління і контролю, їх компетенцію.

Статтею 65 Господарського кодексу України передбачено, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів; власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів; для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді; керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях в межах та порядку, визначених установчими документами.

Таким чином, субєкт господарювання реалізує свої права через органи управління, повноваження яких відображаються в установчих документам, у тому числі і у статуті. До складу органу управління підприємства входить його керівник, який дій без доручення від імені підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

У звязку з цим, можна погодитись з висновком державного виконавця щодо вимоги наявності серед документів, які підтверджують повноваження директора підприємства статуту, в якому зазначені межі повноважень, якими наділений директор та визначений спосіб реалізацій цих повноважень.

Разом з тим, Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію в тому числі конфіденційну (пункт 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Закон України про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі-Закон про державну реєстрацію) регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб.

Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру (ст. 7 Закону про державну реєстрацію).

Статтею 4 Закону про державну реєстрацію передбачено, що державна реєстрація базується на таких основних принципах, зокрема обєктивності, достовірності та повноти відомостей у Єдиному державному реєстрі.

В Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, зокрема, відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, імя, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи (ст. 9 Закону про державну реєстрацію).

З аналізу вказаних норм вбачається, що повна та обєктивна інформація щодо керівника підприємства та його обєму повноважень міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, доступ до якого має державний виконавець.

Отже, у разі сумнівів щодо достатності повноважень у директора підприємства на підписання, подання заяви про примусове виконання рішення суду, державний виконавець наділений достатнім обємом повноважень щодо вжиття передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупередженого, ефективного, своєчасного і в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Пунктом 1 ч.1 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до приписів ст.16 Закону України «Про виконавче провадження», представником стягувача у виконавчому провадженні може бути особа, яка відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань має право вчиняти дії від імені такої особи без довіреності або ж до заяви має бути додано належним чином засвідчений документ, який підтверджує повноваження на вчинення дій від імені стягувача.

За приписами п.10 розділу 2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, вбачається, що повноваження представників сторін, які беруть участь у виконавчому провадженні, мають бути посвідчені такими документами: довіреністю фізичної особи; довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують право представництва юридичної особи (документом про призначення керівником юридичної особи тощо); рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи управителем спадкового майна; ордером, до якого обов'язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих дій; дорученням органу чи установи, що уповноважені законом на надання безоплатної правової допомоги або про надання правової допомоги.

Документи, що посвідчують повноваження представників, повинні бути оформлені відповідно до вимог чинного законодавства України.

Оригінали документів, зазначених у цьому пункті, або належним чином засвідчені їх копії долучаються до матеріалів виконавчого провадження. Після пересвідчення наявності у представника належним чином оформленої довіреності оригінал такої довіреності у разі потреби повертається представникові сторони виконавчого провадження.

Враховуючи те, що заява стягувача про примусове виконання рішення підписана директором підприємства ОСОБА_3, на підтвердження його повноважень до заяви додані: розпорядження Кабінету Міністрів України «Про призначення ОСОБА_3 директором Державного підприємства «Енергоринок» від 12.03.2014 № 154-р, роздруковане з бази ТОВ «Ліга-Закон»; завірена копія наказу від 20.03.2014 № 30-к про виконання обовязків, суд вважає, що заявником надані належні та достатні докази на підтвердження повноважень особи, яка підписала заяву.

Отже, з матеріалів скарги вбачається, що до заяви про примусове виконання судового рішення надано докази того, що ОСОБА_3 є директором стягувача - Державного підприємства Енергоринок, та має відповідний обсяг повноважень на вчинення відповідних дій, зокрема, на підписання, подання заяви про примусове виконання судового рішення, від імені стягувача.

При цьому, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наявна інформація, що станом на 02.10.2018 - дата підписання заяви про примусове виконання судового рішення, ОСОБА_3 є директором стягувача з 20.03.2014.

Таким чином, суд вказує, що державний виконавець мав змогу з наданих документів встановити обсяг повноважень особи, яка підписала заяву про примусове виконання судового рішення.

У звязку з цим, відсутність статуту підприємства серед доданих до заяви документів, не може вважатись підставою для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання.

Відтак, беручи до уваги, що до заяви стягувача про примусове виконання рішення додано документи на підтвердження повноважень директора ОСОБА_3 та наявність відповідних відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державним виконавцем не правомірно винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану, без прийняття до виконання від 06.12.2018 на підставі п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

А отже, з урахуванням викладеного, суд вважає обґрунтованим доводи скарги, в частині визнання неправомірними дій Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в особі старшого державного виконавця Башілова Валентина Олександровича щодо повернення наказу господарського суду Донецької області від 05.06.2018 №905/183/18 Державного підприємства «Енергоринок» без прийняття до виконання, вчинені у формі Повідомлення від 06.12.2018 №31840-33-18/21 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання та в частині визнання незаконним Повідомлення від 06.12.2018 № 31840-33-18/21 старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Скарга в частині зобовязання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України усунути здійсненні порушення та поновити порушене право Державного підприємства «Енергоринок» на примусове виконання наказу господарського суду Донецької області від 05.06.2018 № 905/183/18, шляхом відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. Положеннями статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на доступ до суду включає право на своєчасне виконання рішення (рішення від 20.09.2005 у справі "Трихліб проти України", рішення від 28.07.1999 у справі "ОСОБА_4 проти Італії"), тому безпідставне повернення виконавчого документа є порушенням положень Конвенції та Протоколу № 1. Враховуючи, що у державного виконавця були відсутні передбачені Законом України "Про виконавче провадження" підстави для повернення без прийняття до виконання виконавчого документа - наказу Господарського суду Донецької області від 05.06.2018, останній зобов'язаний вчинити передбачені цим Законом дії з виконання судового рішення, тому суд має право зобов'язати державного виконавця вчинити такі дії для поновлення прав Стягувача, порушених внаслідок неправомірних дій державного виконавця. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/7367/16, від 01.06.2018 у справі №905/2461/16.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно до ст.343 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Також, суд зазначає, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

У рішенні у справі Савіцький проти України, № 38773/05, від 26.07.2012 Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов'язкового рішення може суперечити Конвенції.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

З урахуванням викладеного, суд звертає увагу державного виконавця на неухильне дотримання законодавства, що регулює порядок дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави, зокрема щодо вчинення виконавчих дій та їх порядку.

Судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, заявником заявлені не були, а тому відповідно їх розподіл, в порядку ст.344 Господарського процесуального кодексу України , господарським судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст.234, 339, 342, 343, 344 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

Скаргу Державного підприємства «Енергоринок» на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1 у справі № 905/183/18 за позовом Державного підприємства «Енергоринок» до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК ПЕМ Енерговугілля»- задовольнити повністю.

Визнати неправомірними дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі старшого державного виконавця Башілова Валентина Олександровича щодо повернення наказу господарського суду Донецької області від 05.06.2018 №905/183/18 Державного підприємства «Енергоринок» без прийняття до виконання, вчинені у формі Повідомлення від 06.12.2018 №31840-33-18/21 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання;

Визнати незаконним Повідомлення від 06.12.2018 № 31840-33-18/21 старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Зобовязати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України усунути здійсненні порушення та поновити порушене право Державного підприємства «Енергоринок» на примусове виконання наказу господарського суду Донецької області від 05.06.2018 № 905/183/18 шляхом відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання.

Ухвала набрала законної сили 14.01.2019 та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (підпункт 17.5 пункту 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України) шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її прийняття.

В судовому засіданні 14.01.2019 оголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

Повний текст ухвали складено та підписано 14.01.2019.

Суддя Д.М. Огороднік