ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2019 р. Справа№ 910/8085/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.08.2018

у справі № 910/8085/18 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»

про стягнення 25 774, 62 грн.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» (надалі - позивач, ТзДВ «Експрес Страхування») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (надалі - відповідач, ПрАТ «Страхова група «ТАС») про стягнення 25 774,62 грн, з них: 22 426,90 грн - страхового відшкодування, 2 614,08 грн - інфляційних втрат, 733,64 грн - 3% річних, посилаючись на те, що в силу в силу приписів статті 25 Закону України «Про страхування», статті 993, 1166, 1188 Цивільного кодексу України, у позивача в межах фактичних витрат виникло право вимоги до відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.08.2018 року у справі №910/8085/18 позов задоволено, стягнуто з ПрАТ «Страхова група «ТАС» на користь ТзДВ «Експрес Страхування» страхове відшкодування в розмірі 22 426,90 грн, індекс інфляції в розмірі 2 614,48 грн, 3 % річних в розмірі 733,64 грн та судовий збір в розмірі 1762,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог Товариство з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» належними доказами.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою, апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права, є незаконним та необґрунтованим.

Зокрема, скаржник, посилається на те, що судом не було враховано, що позивачем було допущено неправильний розрахунок при виплаті страхового відшкодування, а саме, не враховано різниці на суму 583,73 грн між вартістю відновлювального ремонту за рахунком-фактурою №СЧ-1607554 від 30.08.2016 на суму 24 226,90 грн та Актом виконаних робіт № ЗНЗ -000329 від 14.10.2016 на суму 23 643,17 грн; не враховано розміру франшизи в сумі 1 800,00 грн та коефіцієнту фізично зносу на суму 7 265,78 грн; у позивача, на думку скаржника, відсутнє право вимоги щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням; при вирішенні у досудовому порядку питання виплати страхового відшкодування позивач не надано відповідачеві всього пакету необхідних документів для виплати страхового відшкодування, зокрема, копії постанови у справі про адміністративне правопорушення, свідоцтва про реєстрацію застрахованого транспортного засобу, а тому саме позивач має нести відповідальність за прострочення виплати страхового відшкодування; суд, в порушення ч. 5 ст. 252 ГПК України, не задовольнив клопотання представника відповідача про розгляд справи з викликом сторін, розглянувши справу без виклику сторін.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2018 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Дикунська С.Я.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.08.2018 у справі №910/8085/18, призначено справу до розгляду на 04.10.2018 та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 24.09.2018.

27.09.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У зв'язку з розпочатою процедурою ліквідації та припиненням здійснення правосуддя Київським апеляційним господарським судом матеріали справи було передано до новоутвореного Північного апеляційного господарського суду.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2018 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2018 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.08.2018 у справі №910/8085/18 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, виявлених при поданні апеляційної скарги.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду 05.11.2018 від скаржника надійшло клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтоване отриманням оскаржуваного рішення засобами поштового зв'язку 20.08.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2018 поновлено Приватному акціонерному товариству «Страхова група «ТАС» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 15.08.2018 у справі №910/8085/18, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, призначено до розгляду на 13.12.2018, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 15.08.2018 у справі №910/8085/18.

Позивач скористався наданим йому ст. 263 ГПК України правом та подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018 клопотання представника відповідача про призначення у справі судової експертизи судом залишено без розгляду у зв'язку з недотриманням заявником вимог ч. 2 ст. 207 та ч. 2 ст.270 ГПК України. Даною ухвалою у розгляді апеляційної скарги оголошено перерву до 10.01.2019.

У судовому засіданні 10.01.2019 представник скаржника підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у розмірі, що перевищує 16 377,78 грн.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вказуючи про безпідставність та необґрунтованість її доводів, просив рішення суду залишити без змін.

10.01.2019 судом апеляційної інстанції оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення - частковому скасуванню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 04.03.2016 між ТзДВ «Експрес Страхування» та ОСОБА_4 укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави № 202.16.2302494, відповідно до якого було застраховано автомобіль НОМЕР_1.

Згідно з ч.1 статті 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), якою визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з довідкою Управління ПП у м. Києві МВС України № 404760 про дорожньо-транспортну пригоду, 25.08.2016 в м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_2, що належить ТОВ «Компанія МТД» під керуванням водія ОСОБА_5 та автомобіля НОМЕР_1, під керуванням власника ОСОБА_4.

Постановою Святошинського районного суду міста Києва

№ 759/12170/16-п від 23.09.2016 ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

26.08.2016 страхувальник звернувся до страховика з заявою про виплату страхового відшкодування та повідомленням про подію (а.с.52, 53).

Відповідно до рахунку-фактури № СЧ-1607554 від 30.08.2016, складеного ФОП Островським А.М., вартість робіт по ремонту автомобіля та вартість запчастин (матеріалів) становить 24 226,90 грн.

Відповідно до Звіту № 1521 про оцінку КТЗ Chevrolet, д.н. НОМЕР_3 від 21.10.2016, виконаного суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Укравтолізинг» оцінювачем ОСОБА_6, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (0,45), завданий власникові КТЗ Chevrolet, д.н. НОМЕР_3, в результаті його пошкодження при ДТП та середніх розцінок на роботи автомобілів країн дальнього зарубіжжя на автосервісних підприємствах Київського регіону, складає 25 710,10 грн.

09.09.2016 страховиком було складено страховий акт № 3.16.872-1, відповідно до якого, розмір страхового відшкодування, що підлягає виплаті Страхувальнику на підставі Договору страхування наземних транспортних засобів № 202.16.2302494 від 04.03.2016 становить 22 426,90 грн (а.с. 55).

Платіжним дорученням № ЦО02592 від 12.09.2016 Страховик перерахував на користь ФОП Островського А.М. розмір страхового відшкодування за Договором страхування наземних транспортних засобів №202.16.2302494 від 04.03.2016 у сумі 22 426,90 грн (а.с. 56).

Як вбачається з долученого позивачем до матеріалів справи акту виконаних робіт від 14.10.2016 № ЗНЗ-000329, ФОП Островським А.М. виконано роботи з ремонту застрахованого автомобіля на суму 23 643,17 грн (а.с.50, 51).

Згідно статті 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки Mercedes, д.н. НОМЕР_4 застраховано Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальність власників наземних транспортних засобів № АІ/8703533, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну становить 100 000,00 грн, франшиза - 0,00 грн.

В порядку досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з заявою № 16.872 про відшкодування шкоди на підставі полісу АІ/8703533 вих. № 4892/16/872 від 15.12.2016, відповідно до якої просив здійснити виплату страхового відшкодування 22 426,90 грн в порядку регресу.

Зазначену заяву отримано відповідачем 26.12.2016, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 048.

Листом № 3604 від 19.05.2017 відповідач повідомив позивача про те, що для прийняття рішення про перерахування суми виплаченого страхового відшкодування необхідно надати постанову суду про притягнення особи до адміністративної відповідальності за скоєння дорожньо-транспортної пригоди та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

На переконання колегії суддів вказані доводи відповідача як підстава для відмови в перерахуванні коштів позивачеві не можуть бути визнані обґрунтованими з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, у додатках до заяви № 16.872 про відшкодування шкоди по полісу № АІ/8703533 № 4892/16/872 від 15.12.2016 позивач вказав у пунктах 2 та 4: копія свідоцтва про реєстрацію, посвідчення водія - 1 аркуш, копія постанови Святошинського районного суду м. Києва - 1 арк. (а.с. 58, 59). Ннеотримання вказаних документів відповідачем не спростовано належними і допустимим доказами.

Разом з тим, постанова у справі про адміністративне правопорушення не могла бути надана відповідачеві на його вимогу, оскільки її оригінал міститься у матеріалах справи про адміністративне правопорушення в одному примірнику, а свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу в оригіналі має бути наявним у водія чи власника транспортного засобу, оскільки судом при розгляді адмінматеріалу не вилучається.

Як правильно зауважив позивач, про зазначені обставини відповідач не міг не знати в силу специфіки своєї господарської діяльності у сфері страхування наземних транспортних засобів, у тому числі при виплаті страхових відшкодувань за результатами дорожньо-транспортних пригод.

При цьому колегія суддів звертає увагу на приписи статті 33-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої Страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов'язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально.

Згідно статті 33-1.2 цього Закону на підставі письмового запиту страховика або МТСБУ підрозділ Державтоінспекції МВС України зобов'язаний надати йому довідку про дорожньо-транспортну пригоду, форма та порядок видачі якої встановлюється Міністерством внутрішніх справ України; заклад охорони здоров'я - довідку про тимчасову втрату працездатності (лікування), форма та порядок видачі якої встановлюється Міністерством охорони здоров'я України, відомості про діагноз, лікування та прогноз хвороби потерпілого, висновки судово-медичної експертизи, а також іншу інформацію, необхідну для вирішення питання щодо здійснення страхового відшкодування або регламентної виплати; медико-соціальна експертна комісія - документи, що підтверджують ступінь втрати професійної чи загальної працездатності потерпілого; суди та правоохоронні органи - копії наявних документів щодо обставин скоєння дорожньо-транспортної пригоди, розміру заподіяної та відшкодованої шкоди.

Зазначені в цьому пункті документи надаються безоплатно.

Строк надання такої інформації (довідок та інших документів) органами державної влади (у тому числі судовими та правоохоронними) та органами місцевого самоврядування, медичними закладами, а також іншими юридичними особами не може перевищувати 30 днів з дня надходження запиту страховика (МТСБУ).

За таких обставин обов'язку у позивача надсилати відповідачеві разом з іншими документами копії постанови у справі про адміністративне правопорушення та копії свідоцтва про реєстрацію застрахованого транспортного засобу не виникло. Відповідно, посилання апелянта на те, що відмова у виплаті страхового відшкодування була зумовлена діями позивача, а тому і прострочення відбулося з вини останнього є такими, що не відповідають обставинам справи та положенням чинного законодавства.

На підставі ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

При цьому колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності доводів відповідача про неврахування при розрахунку вартості відновлювальних робіт та виплаті страхового відшкодування коефіцієнту фізичного зносу.

Розрахунок зносу транспортного засобу здійснюється відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, що затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003р.

Згідно з п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003р. № 142/5/2092, значення Е З приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки.

Як вже зазначалось, за Звітом № 1521 про оцінку КТЗ Chevrolet, д.н. НОМЕР_3 від 21.10.2016, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, завданого його власникові в результаті ДТП, складає 25 710,10 грн.

Відповідно до абз. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов'язковим у випадках, зокрема, визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що законодавчо встановлена вимога проведення оцінки майна (визначення розміру шкоди) зумовлена тим фактом, що лише фахівець з відповідною кваліфікацією, на підставі отриманого в установленому законодавством України порядку свідоцтва, з необхідним рівнем освіти, на підставі розроблених законодавчих стандартів, нормативів та з використанням спеціальних знань, рекомендацій - в праві визначати характер, обсяг пошкоджень та необхідні дії по їх усуненню, надати відповідь стосовно розміру заподіяної шкоди, визначати наявність причинно-наслідкового зв'язку між ДТП та його наслідками.

Відповідно до абз. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов'язковим у випадках, зокрема, визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Статтею 5 цього ж Закону визначено вичерпний перелік суб'єктів оціночної діяльності.

Таким чином, зазначений звіт складено суб'єктом оціночної діяльності, відповідно до чинного законодавства, що діє на підставі свідоцтва про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 6641 від 02.07.2008 р., виданого Фондом державного майна України та кваліфікаційного свідоцтва ФДМ України МФ № 6090 від 07.06.2008 р., посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача МФ № 1363-ПК від 28.05.2015 р. та сертифіката суб'єкта оціночної діяльності № 116/16 від 09 лютого 2016 року.

Відповідач здійснюючи власний розрахунок не надав суду першої та апеляційної інстанції будь-яких доказів того, що поданий ним розрахунок коефіцієнтів фізичного зносу здійснено уповноваженою особою з відповідною кваліфікацією.

Колегія суддів враховує пояснення позивача стосовно того, що при виконанні робіт ФОП Островським А.М. застосовано відповідну знижку у розмірі 17,4 %, яку надано з урахуванням технічного стану та фізичного зносу автомобіля, а твердження позивача про застосування фізичного зносу лише до вартості складників (запчастин), а не вартості витратних матеріалів, на думку колегії суддів також є обґрунтованим виходячи із положень наведеної вище Методики.

Варто також зазначити, що враховуючи умови Договору страхування наземних транспортних засобів № 202.16.2302494 від 04.03.2016, в частині можливості Страховика виплатити страхове відшкодування у разі настання страхового випадку за відповідним документом від СТО (Розділ 9 Договору), з розрахунком вартості відновлювальних ремонтних робіт застрахованого автомобіля згідно з виставленим рахунком-фактурою № СЧ-1607554 від 30.08.2016 ФОП Островського А.М. на суму 24 226,90 грн, а також беручи до уваги складені у подальшому акт виконаних робіт від 14.10.2016 р. № ЗНЗ-000329 ФОП Островським А.М. на суму 23 643,17 грн та звіт № 1521 про оцінку КТЗ Chevrolet, д.н. НОМЕР_3 від 21.10.2016 на суму 25 710,10 грн, колегія суддів дійшла висновку, що Страховик був вправі виплатити Страхувальнику визначений в межах вказаної суми страхове відшкодування у розмірі 22 426,90 грн.

Разом з тим, при визначенні наявності у позивача (Страховика) права на пред'явлення регресних вимог до відповідача, на думку колегії суддів, можна враховувати лише документально підтверджені збитки позивача, чого судом першої інстанції не було враховано.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції визнав доведеними та обґрунтованими позовні вимоги, стягнувши основну заборгованість та суму нарахованих на неї інфляційних втрат і 3% річних, проте з такими висновком колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

В обґрунтування позову, позивач, зокрема, посилався на наявність Акту виконаних робіт від 14.10.2016 №ЗНЗ-000329 на суму 23 643,17 грн та Акту виконаних робіт від 07.11.2016 №ЗНЗ-000379 на суму 583,73 грн, відповідно до яких ФОП Островським А.М. було здійснено ремонтні роботи застрахованого автомобіля на загальну суму 24 226,90 грн.

Проте, як слушно та обґрунтовано зауважував відповідач, виконання робіт по ремонту автомобіля підтверджується наданим позивачем актом виконаних робіт від 14.10.2016 №ЗНЗ-000329 лише на суму 23 643,17 грн.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, доказів здійснення ремонтних робіт на суму 583,73 грн позивачем не надано, оскільки відповідний акт виконаних робіт від 07.11.2016 №ЗНЗ-000379 на суму

583,73 грн, в матеріалах справи відсутній і суду не надавався.

Місцевий господарський суд на вказані обставини уваги не звернув, визнавши встановленою обставину наявності у матеріалах справи документального підтвердження проведення ремонтних робіт застрахованого автомобіля на загальну суму 24 226,90 грн. не врахувавши, що дійсного підтвердження виконання робіт ФОП Островським А.М. на суму 583,73 грн. позивачем не надано.

Відповідно до ч.1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Пункт 38.1.1. статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

При цьому, відхиляючи доводи відповідача, суд першої інстанції послався на ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Однак доказів існування обставин, зокрема надання ФОП Островським А.М. послуг з евакуації транспортного засобу чи доставлення власника транспортного засобу до місця проживання тощо, які мали наслідком понесення витрат у сумі 583, 73 грн. матеріали справи не містять і позивачем їх також не надано.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що в рахунку - фактурі № СЧ-1607554 від 30.08.2016 на суму 24 226,90 грн такі послуги також не включені.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, апеляційний господарський суд дійшов висновку про недоведеність належними і допустимим доказами позовних вимог в частині стягнення вартості здійснення відновлювальних ремонтних робіт застрахованого автомобіля на суму 583,73 грн. У зв'язку з цим, зазначена сума підлягає виключенню із загального розрахунку розміру фактично понесених позивачем витрат на страхове відшкодування, і відповідно в цій частині вимоги не є обґрунтованими.

Як вже зазначалось, згідно зі звітом № 1521 про оцінку КТЗ вартість відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 25 710,10 грн.

Виконання робіт по відновлювальному ремонту автомобіля підтверджується долученим до матеріалів справи актом виконаних робіт від 14.10.2016 №ЗНЗ-000329 на суму 23 643,17 грн.

Згідно з умовами поданої Страхувальником заяви на страхування транспортного засобу та умовами Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави № 202.16.2302494 від 04.03.2016 розмір франшизи при настанні страхованого випадку - ДТП, складає 1% (а.с. 23, 28).

26.08.2016 страхувальник звернувся до страховика з заявою про виплату страхового відшкодування та повідомленням про подію, де просив здійснити виплату страхового відшкодування у зв'язку із настанням страхової події з урахуванням франшизи, встановленої у розмірі 1 800,00 грн (а.с. 53).

За перерахунком суду апеляційної інстанції, виходячи із наявних у матеріалах справи доказів, що підтверджують обґрунтованість суми, яка підлягає стягненню в частині відшкодування вартості ремонту, зокрема акту виконаних робіт від 14.10.2016 №ЗНЗ-000329 на суму 23 643,17 грн підлягають вирахуванню 1 % франшизи, що складає 1 800,00 грн, а відтак розмір основної заборгованості становить 21 843,17 грн. (23 643,17 - 1800,00).

Таким чином позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 22 426,90 грн страхового відшкодування підлягають задоволенню частково у сумі 21 843,17 грн.

Також позивач просив стягнути з відповідача індекс інфляції в розмірі

2 614,08 грн та три проценти річних у розмірі 733,64 грн.

На думку відповідача, у позивача, відсутнє право вимоги щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням.

Колегія суддів погоджується з відповідачем, що відшкодування шкоди є мірою відповідальності, яка застосовується до винної особи за завдані збитки і ґрунтується на нормах закону та умовах договору. Втім, у даному випадку предмет спору лежить поза межами відшкодування збитків винною особою тій особі, якій вона їх завдала, а позовні вимоги грунтуються на праві регресної вимоги позивача, передбаченої законодавством, яка за своєю правовою природою є господарським зобов'язанням одного суб'єкта господарювання перед іншим.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням, процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і не ототожнюються із санкціями за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань, тому судом визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Верховним Судом України на спільному засідання судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України, при розгляді справи № 6-112цс13, у постанові від 25.12.2013 зроблено правовий висновок, відповідно до якого при здійснені страховиком страхової виплати у вигляді відшкодування шкоди за договором добровільного страхування на користь потерпілої особи (згідно зі статтею 993 ЦК України) відбувається заміна кредитора - страхувальник передає страховикові, який здійснив таку страхову виплату, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

За змістом статті 514 ЦК України зміна кредитора у зобов'язанні (в т.ч. внаслідок переходу права вимоги на підставі статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування») у передбачений чинним законодавством спосіб не виключає нарахування інфляційних витрат та 3% річних, які є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

У цьому контексті колегія суддів вважає доводи апелянта помилковими, оскільки у відносинах між страховиком і страхувальником, страховик здійснює виплату страхового відшкодування за настання страхового випадку, у разі, якщо це перебачено договором. Тобто застрахованою є відповідальність особи за завдану шкоду іншим особам.

В той же час правовідносини між сторонами даного спору стосовно права зворотної вимоги, виходячи з аналізу наведених вище положень законодавства, несуть характер господарського зобов'язання, за прострочення якого настають відповідні правові наслідки, зокрема встановлені у ст. 625 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на задоволення позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості у сумі 25 104,14 грн, апеляційний господарський суд, самостійно здійснивши перерахунок розміру інфляційних втрат та 3% річних за заявлений позивачем період прострочення виконання зобов'язання з 19.05.2017 по 20.06.2018, вважає, що задоволенню підлягають позовні вимоги про стягнення з відповідача 2546,43 грн інфляційних втрат та 714,54 грн - 3% річних.

У скарзі апелянт вказує на порушення судом ч. 5 ст. 252 ГПК України, оскільки клопотання представника відповідача про розгляд справи з викликом представників сторін судом залишено без задоволення, а справа розглянута без виклику сторін.

З вказаними доводами судова колегія не погоджується, зважаючи на наступне.

Так, за приписами ст. 12 ГПК України визначено, що Господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У частині 2 ст. 176 ГПК України визначено, що про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються, зокрема: 4) за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа; 6) дата, час і місце проведення судового засідання для розгляду справи по суті, якщо справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Статтею 247 ГПК України визначено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:

1) ціну позову;

2) значення справи для сторін;

3) обраний позивачем спосіб захисту;

4) категорію та складність справи;

5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо;

6) кількість сторін та інших учасників справи;

7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес;

8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Статтею 249 ГПК України визначено, що клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження подається у письмовій формі одночасно з поданням позовної заяви або може міститися у ній. Таке клопотання має стосуватися розгляду в порядку спрощеного позовного провадження всієї справи і не може стосуватися лише певної частини позовних вимог, інакше суд не приймає його до розгляду, про що зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Положеннями ст. 250 ГПК України визначається, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. У випадку, передбаченому частиною другою статті 247 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може:

1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або

2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження.

Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, при поданні позовної заяви позивачем було заявлено клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін (а.с. 12).

26.06.2018 Господарським судом м. Києва постановлено ухвалу у даній справі про прийняття позовної заяви, відкриття провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Цією ж ухвалою в задоволенні клопотання позивача про призначення судового засідання з викликом представників сторін, судом відмовлено з посиланням на ст. 252 ГПК України з урахуванням предмету позову та характеру спірних правовідносин (а.с.1).

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Водночас, відповідно до ч. 6 цієї статті, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:

1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Враховуючи, що розмір заявлених позивачем позовних вимог не перевищував ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також з огляду на те, що за характером правовідносин дана справа не є складною, а предмет доказування у справі не вимагав проведення судового засідання за участю сторін, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, зазначивши про це в ухвалі про відкриття провадження у справі від 26.06.2018.

При цьому колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що оскільки питання призначення судового засідання з викликом представників сторін вже було вирішено по суті судом, і в призначенні судового засідання було відмовлено, його вирішення вдруге, положеннями ГПК України не передбачено.

Таким чином зазначені доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним господарським судом як необґрунтовані.

На переконання колегії, суд першої інстанції правильно визначив правову природу відносин та правомірно зазначив норми права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин. Проте, взявши до уваги обставини, які не були підтверджені належними і допустимим доказами, дійшов помилкового висновку про наявність правих підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 15.08.2018 у справі № 910/8085/18 прийнято за часткової доведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - частковому скасуванню на підставі ч. 1 ст. 277 ГПК України.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, підлягають розподілу на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.08.2018 у справі №910/8085/18 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.08.2018 у справі №910/8085/18 скасувати частково.

3. Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

Позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (03062, м. Київ, проспект Перемоги, 65, ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» (01004, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 15/2, ) страхове відшкодування в розмірі 21 843 (двадцять одна тисяча вісімсот сорок три) грн 17 коп., інфляційні втрати в розмірі 2 546 (дві тисячі п'ятсот сорок шість) грн 43 коп., 3 % річних в розмірі 714 (сімсот чотирнадцять) грн 54 коп. та судовий збір в розмірі 1 716 (одна тисяча сімсот шістнадцять) грн 16 коп.

В решті позову відмовити.

4. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» (01004, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 15/2, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (03062, м. Київ, проспект Перемоги, 65, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 68 (шістдесят вісім) грн 76 коп.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

6. Матеріали справи № 910/8085/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 17.01.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська