ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" січня 2019 р. Справа№ 910/10926/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Хрипуна О.О.

секретар судового засідання: Михайленко С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Солонина І.Ю., адвокат, представник згідно ордеру серії ЧК №66581 від 08.01.18

від відповідача 1: Пономарь С.Г. довіреність № 2349 від 22.10.18

відповідач-2 та третя особа явку своїх представників не забезпечили

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Івано-Франківськшкірсировина"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02 листопада 2018 року (повний текст складено 07.11.2018 р.)

у справі № 910/10926/18 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Івано-Франківськшкірсировина",

до 1. Акціонерного товариства "Таскомбанк",

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Траст Фінанс",

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

Колективне підприємство "Київтрансрейс-511",

про визнання недійсним договору, -

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство "Івано-Франківськшкірсировина" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 29.12.2017, укладеного між ПАТ "ВіЕс Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "Траст Фінанс" в частині відступлення прав вимоги за Кредитним договором № 12-1/16 від 23.03.2015 р., укладеним між ВАТ "Електрон Банк" (змінено найменування на ПАТ "ВіЕс Банк") та Колективним підприємством "ВГК" (змінено найменування на Колективне підприємство "Київтрансрейс-511") (а.с.8-16).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02 листопада 2018 року у справі № 910/10926/18 клопотання Акціонерного товариства "Таскомбанк" про заміну сторони правонаступником задоволено. Замінено відповідача-1 у справі №910/10926/18 (ПАТ "ВіЕс Банк") його правонаступником - Акціонерним товариством "Таскомбанк" (а.с.155-157).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02 листопада 2018 року у справі № 910/10926/18 у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 156-159).

07 грудня 2018 року, ПАТ "Івано-Франківськшкірсировина" з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 02 листопада 2018 року у справі №910/10926/18, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 грудня 2018 року, апеляційна скарга ПАТ "Івано-Франківськшкірсировина" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2018 р. у судовій справі №910/10926/18 передана на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Чорногуз М.Г., судді - Сулім В.В., Хрипун О.О.

18 грудня 2018 року ухвалою Північного апеляційного господарського суду (головуючий суддя - Чорногуз М.Г., судді - Сулім В.В., Хрипун О.О.) відкрито апеляційне провадження у справі № 910/10926/18, розгляд апеляційної скарги ПАТ "Івано-Франківськшкірсировина" на рішення Господарського суду міста Києва від 02 листопада 2018 року у справі №910/10926/18 призначено на 08 січня 2019 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 січня 2019 року, у зв'язку з перебуванням судді Суліма В.В., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, для розгляду справи № 910/10926/18 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Чорногуз М.Г., судді - Агрикова О.В., Хрипун О.О.

08 січня 2019 року ухвалою Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ "Івано-Франківськшкірсировина" на рішення Господарського суду міста Києва від 02 листопада 2018 року у справі №910/10926/18 прийнято до провадження колегії суддів у складі: головуючий суддя - Чорногуз М.Г., судді - Агрикова О.В., Хрипун О.О.

Представник ПАТ "Івано-Франківськшкірсировина" у судовому засіданні 08 січня 2019 року надав пояснення, в яких підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник АТ "Таскомбанк" у судовому засіданні 08 січня 2019 року надав пояснення, в яких заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

У судове засідання 08 січня 2019 року представники ТОВ "ФК "Траст Фінанс" та Колективного підприємства "Київтрансрейс-511" не з'явились, про причини неявки колегію суддів не повідомили. Про час та місце розгляду справи повідомлялась належним, у розумінні ст.ст. 120, 242 ГПК України та ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень", чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень за ідентифікаторами 217 та довідкою ПАТ "Укрпошта" про причину повернення поштового відправлення "за закінченням встановленого строку зберігання".

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Ухвалою про відкриття апеляційного провадження та призначення апеляційної скарги до розгляду явка сторін обов'язковою не визнавалась і учасників процесу попереджено, що у разі неявки у судове засідання їх представників, справа буде розглянута за наявними матеріалами і така неявка представників відповідача-2 та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за наявними матеріалами та за відсутності представників відповідача-2 та третьої особи.

Згідно з ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права встановила наступне.

23 березня 2005 року між ВАТ "Електрон Банк" (найменування якого в подальшому змінено на ППАТ "ВіЕС Банк") та Колективним підприємством "ВГК" (найменування якого в подальшому змінено на Колективне підприємство"Київтрансрейс-511") укладено Кредитний договір № 12-1/16, відповідно до умов якого банк зобов'язується відкрити позичальнику мультивалютну кредитну лінію (а.с. 25-27).

У п. 1.3. Договору визначено процент за користування траншами кредитної лінії в національній валюті, в доларах США, в Євро.

23 березня 2005 року між ВАТ "Електрон Банк" (найменування якого в подальшому змінено на ПАТ "ВіЕС Банк"), як іпотекодержателем, Колективним підприємством "ВГК" (найменування якого в подальшому змінено на Колективне підприємство"Київтрансрейс-511"), як позичальником та ВАТ "Івано-Франківськшкірсировина" (найменування якого в подальшому змінено на ПАТ "Івано-Франківськшкірсировина"), як іпотекодавцем укладено Іпотечний договір відповідно до умов якого (п. 2.3) з метою виконання основного зобов'язання (кредитного договору №12-1/16 від 23.03.2005 р.) іпотекодавець передає і іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно разом з усіма його приналежностями, а саме адміністративно-виробничі та складські приміщення, розташовані в с. Хриплин Івано-Франківської міської ради по вул. Пресмашівська, 10 (а.с. 35-41).

У п. 9 Іпотечного договору визначено право іпотекодержателя у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; у разі порушення іпотекодавцем або позичальником обов'язків встановлених цим договором вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

18 травня 2010 року укладено додаткову угоду № 3 від до Кредитного договору за № 12-1/16, якою викладено у новій редакції в т.ч. п. 1.1 Договору, а саме: банк відкриває позичальнику моновалютну відновлювальну кредитну лінію в розмірі 717652 доларів США, п. 1.2 договору кінцевий строку погашення заборгованості за кредитною лінією - не пізніше 23.09.2011 р., а також п. 2.1, а саме: Виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором забезпечується іпотекою виробничо-адміністративними та складських приміщень загальною площею 11349,2 кв.м., які розташовані за адресою: Івано-Франківська обл., с. Хриплин, вул. Пресмашівська, 10 (промвузол Хриплинський р-н) на умовах іпотечного договору (а.с. 30-33).

29 грудня 2015 року рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від у справі № 909/1411/13 стягнуто з КП "Київтрансрейс-5011" на користь ПАТ "ВіЕс Банк" 606096 доларів США заборгованості по тілу кредиту згідно умов Кредитного договору № 12-1/16 від 23.03.2005 (з додатками та додатковими угодами), 7669,92 доларів США заборгованості по відсотках, 15202,23 грн. пені.

29 грудня 2017 року між ПАТ "ВіЕс Банк", як первісним кредитором та ТОВ "Фінансова компанія "Траст Фінанс", як новим кредитором укладено Договір про відступлення права вимоги (а.с. 19-23).

Відповідно до визначених у п. 1.1. Договору відступлення термінів: "Боржники" - позичальники за Кредитними договорами, права вимоги за якими відступаються Новому кредитору за цим Договором, перелік яких наведений в Додатку № 1 до цього Договору; "Права Вимоги" - всі права вимоги Первісного кредитора до Боржників станом на дату відступлення Прав Вимоги за Кредитними договорами щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, неустойок та інших платежів, визначених Кредитними договорами. Інформація про заборгованість Боржників за Кредитними договорами станом на дату укладання цього Договору міститься в Додатку №1 до цього Договору.

Відповідно до вказаного договору було відступлено право вимоги до нового кредитора ТОВ "ФК "Траст Фінанс" по 160 кредитних договорах, які укладалися між банком та позичальниками фізичними та юридичними особами, зокрема, цим же договором було відступлено право грошової вимоги до КП "Київтрансрейс-5011" за Кредитним договором № 12-1/16 від 23.03.2005, яке було боржником ПАТ "ВіЕс Банк".

ПАТ "ВіЕс Банк" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з заявою від 02.07.2018 р. про заміну сторони виконавчого провадження, а саме ПАТ "ВіЕс Банк" на ТОВ "Фінансова компанія "Траст Фінанс" в межах виконавчого провадження про стягнення з КП "Київтрансрейс-5011" коштів відповідно до рішення суду від 29.12.2015 у справі № 909/1411/13 з посиланням на укладення між вказаними сторонами Договору відступлення права вимоги від 29.12.2017 (а.с. 17-18).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладення договору відступлення щодо зміни кредитора в зобов'язанні та переходу права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав в частині відступлення прав вимоги за Кредитним договором № 12-1/16, кредитування за яким проводилося у валюті (дол. США), при тому що у нового кредитора - ТОВ "ФК "Траст Фінанс" відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій на відміну від первісного кредитора - ПАТ "ВіЕс Банк", на думку позивача свідчить про те, що його було укладено з порушенням вимог встановлених Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Також позивач зазначає, що договір відступлення напряму порушує його права та обов'язки як майнового поручителя відповідно до Іпотечного договору за реєстровим № д-144 від 23.03.2005.

У апеляційній скарзі позивача, разом з доводами аналогічними до вказаних у позові, зазначає, що судом першої інстанції не враховано того, що позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на ч. 1 ст. 514 ЦК України, відповідно до якої до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а тому враховуючи що кредитування за оспорюваним правочином та стягнення заборгованості здійснено в іноземній валюті, на думку апелянта свідчить про те, що відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" для набуття прав Нового кредитора за зобов'язаннями в іноземній валюті, в силу вищевказаних норм Закону відповідачу-2, як фінансовій установі, необхідно було мати ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями.

З'ясувавши обставини справи та здійснивши перевірку їх доказами з урахуванням доводів сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які передбачені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не передбачено договором або законом. Відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

За змістом п. 2.1 Договору відступлення в порядку та на умовах, визначених Договором, Первісний кредитор відступає за плату Новому кредитору належні йому Права Вимоги за Кредитними договорами, а Новий кредитор заміняє Первісного кредитора як сторону - кредитора у Кредитних договорах та приймає на себе всі його права та обов'язки за Кредитними договорами.

Відповідно до п. 2.2 Договору відступлення в дату відступлення Прав Вимоги Первісний кредитор вважається таким, що відступив, а Новий кредитор таким, що набув Права Вимоги до Боржників та набув усіх прав та обов'язків сторони - кредитора за Кредитними договорами. Права Вимоги переходять до Нового кредитора в повному обсязі. З дати відступлення Прав Вимоги Новий кредитор вправі самостійно укласти договір про відступлення (продаж) Прав Вимоги третій особі.

У п. 4.2 Договору відступлення зазначено, що Новому кредитору відомо, що заборгованість за Кредитними договорами прострочено, а також, що Боржники можуть висувати свої заперечення щодо Прав Вимоги Нового кредитора, втому числі шляхом оскарження в суді розміру заборгованості за Кредитними договорами, дійсності Кредитних договорів та/або Прав Вимоги тощо. Новий кредитор ознайомлений з інформацією про відомі Первісному кредитору судові справи, пов'язані з Кредитними договорами, та про ухвалені по них судові рішення.

У наявній у матеріалах справи копії витягу з Додатку №1 до Договору відступлення зазначено договір №12-1/16 з початком дії кредитної угоди 12.09.2008 та кінцем дії 23.09.2016 (а.с. 80).

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Тобто з станом на момент відступлення права вимоги первісний кредитор зобов'язань з відкриття мультивалютної кредитної лінії з наданням позичальнику кредитних коштів у іноземній валюті не мав.

29 грудня 2015 року рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від у справі № 909/1411/13 стягнуто з КП "Київтрансрейс-5011" на користь ПАТ "ВіЕс Банк" 606096 доларів США заборгованості по тілу кредиту згідно умов Кредитного договору № 12-1/16 від 23.03.2005 (з додатками та додатковими угодами), 7669,92 доларів США заборгованості по відсотках, 15202,23 грн. пені.

Тобто, на момент укладення спірного договору про відступлення права вимоги, а саме - 29.12.2017 р., ПАТ "ВіЕс Банк" володіло дійсним правом грошової вимоги до боржника на підставі Кредитного договору та рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У наявній у матеріалах справи копії витягу з Додатку №1 до Договору відступлення зазначено, що за договором №12-1/16 борг по тілу кредиту складає 17011431,60 грн., борг по відсотках становить 1600417,75 грн., загальна заборгованість - 18611849,35 грн. (а.с. 80).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оспорюваний правочин містить гривневий еквівалент суми відступленого права вимоги. При цьому ані Кредитний договір, ані договір про відступлення права вимоги не містить положень про заборону сторонам здійснювати розрахунки в національній валюті України.

При цьому, Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи № ФК№766 підтверджується, що ТОВ "Фінансова компанія "Траст Фінанс" 07.07.2016 набуло статусу фінансової установи (а.с. 81, 82), що додатково підтверджує можливість укладення такого договору відповідачем-2.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, зміст оспорюваного правочину свідчить про те, що правовідносини, які виникли між відповідачами-1, 2 на підставі спірного договору фактично є правовідносинами за договором купівлі-продажу права грошової вимоги за Кредитним договором, внаслідок чого спірний договір не передбачає здійснення валютних операцій.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Разом з тим п. 2 ч. 1 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" визначено, що: "валютні операції": операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

При цьому, укладаючи договір про відступлення права вимоги, ТОВ "Фінансова компанія "Траст Фінанс" не обов'язково повинна бути банківською установою, оскільки кредитні кошти даним підприємством не надаються, відсотки не нараховуються, а лише стягується встановлена на день відступлення за цим договором заборгованість. Також відповідач-2 не був зобов'язаний отримувати ліцензії (дозволи) для укладення оспорюваного правочину, оскільки реєстрація товариства в якості фінансової установи надає йому право бути стороною у договорах відступлення права вимог, а посилання позивача на п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" не підлягають застосуванню у даному випадку, оскільки операція щодо відступлення права вимоги не підпадає під визначення валютної операції, що міститься у п. 2 ч. 1 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", при цьому відповідно до умов договору відступлення - розрахунки за цим договором відбуваються у гривні.

Глава 47 ЦК України визначає, що такий правочин, як відступлення права вимоги не містить будь-яких обмежень з приводу того, між якими особами (юридичними чи фізичними) може укладатись такий договір.

ТОВ "Фінансова компанія "Траст Фінанс" є товариством, яке здійснює свою діяльність відповідно до глави 9 ГК України та глави 2 Закону України "Про господарські товариства". Додаткова наявність будь-яких ліцензій та свідоцтв відповідних органів для здійснення діяльності, що підлягає ліцензуванню розширює діяльність товариства, шляхом надання йому права займатися діяльністю для якої необхідне отримання відповідного свідоцтва або ліцензії, однак, при цьому, не позбавляє його права господарювання, які надані йому загальними нормами, як товариству.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції вірно встановлено, що договір відступлення права вимоги від 29.12.2017 був укладено між ТОВ "Фінансова компанія "Траст Фінанс" та ПАТ "ВіЕс Банк" за взаємної згоди і за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Також колегія суддів зазначає, що положення Декрету КМУ не визначають підставою відповідальності за недотримання визначених у ньому вимог у вигляді недійсності відповідних правочинів, положення яких не відповідають умовам зазначеного нормативно-правового акту, а встановлюють за такі дії фінансову відповідальність у вигляді штрафу.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, юридичні особи мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх оспорюваних або порушених прав.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Аналогічні положення також містяться у ч. 2 ст. 19 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

У вказаній справі позивачем свої вимоги спрямовано до нового кредитора за кредитним договором №12-1/16, позичальником, боржником, чи стороною за яким позивач не є.

Матеріалами справи підтверджено, а сторонами не заперечується того, що за оспорюваний правочином до відповідача-2 перейшло право вимоги до третьої особи, яка є позичальником за відповідним кредитним договором та, відповідно, у виконавчому провадженні щодо стягнення саме з нього заборгованості за кредитним договором.

Доказів пред'явлення вимоги до позивача, як іпотекодавця, а відповідно і порушення відповідачем-2 його прав - матеріали справи не містять.

При цьому позивач не наводить обставин та не надає доказів, які обґрунтовують характер та факт порушення саме відповідачем, відповідного права позивача, яке може бути відновлено шляхом визнання недійсним оспорюваного договору.

Тобто, позивачем не доведено наявності у нього суб'єктивного права, яке було порушено відповідачем шляхом вчинення дій щодо укладення договору про відступлення права вимоги, а відтак підстав для захисту прав та інтересів позивача у обраний ним спосіб немає.

Також колегія суддів зазначає про безпідставність доводів позивача про порушення судом норм процесуального права та посилання на прийняття судом рішення за відсутності позивача з огляду на наступне.

За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 ГПК України у разі проголошення в судовому засіданні скороченого рішення суд надсилає учасникам справи копію повного судового рішення протягом двох днів з дня його складання - в електронній формі у порядку, встановленому законом (у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси), або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса в особи відсутня.

Ухвалою від 03.10.2018 р. про закриття підготовчого провадження в т.ч. призначено судове засідання у справі на 02.11.2018 р. та попереджено учасників судового процессу про наслідки неявки у судове засідання. У судовому засідання, за результатами якого прийнято вказану ухвалу був присутній представник позивача (а.с. 128-130).

Направлення вказаної ухвали позивачу та отримання її останнім 23.10.2018 р. підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.133).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з'явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з'явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов'язковою.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо: позивач (його представник) не з'явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Тобто положеннями вказаної статті чітко визначено неможливість залишити позов без розгляду у випадку неявки позивача або його представника у випадку, якщо така неявка не перешкоджає вирішенню спору.

Доказів повідомлення позивачем про причини своєї неявки та обґрунтувань того, що така неявка перешкоджає вирішенню спору - матеріали справи не містять, з огляду на що посилання позивача на порушення судом першої інстанції ст. 226 ГПК України є безпідставними.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010), а також те, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, рішення Господарського суду міста Києва від 02 листопад 2018 року у справі № 910/10926/18 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Івано-Франківськшкірсировина" на рішення Господарського суду міста Києва від 02 листопад 2018 року у справі № 910/10926/18 задоволенню не підлягає.

Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги, згідно ч. 1 ст. 129 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 255, 269, 270, 271, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Івано-Франківськшкірсировина" на рішення Господарського суду міста Києва від 02 листопада 2018 року у справі № 910/10926/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02 листопада 2018 року у справі № 910/10926/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, у вигляді витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, покласти на Публічне акціонерне товариство "Івано-Франківськшкірсировина".

4. Справу №910/10926/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя М.Г. Чорногуз

Судді О.В. Агрикова

О.О. Хрипун

Дата складення повного тексту - 10.01.2019 р.