ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2019 р. Справа№ 910/8053/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 30.08.2018 (повний текст рішення складено 07.09.2018)

у справі № 910/8053/18 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрні Системні

Технології»

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк

«Приватбанк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не

підлягає виконанню

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аграрні Системні Технології» (далі - ТОВ «Аграрні Системні Технології», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», яке в подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», відповідач) про визнання виконавчого напису від 10.10.2017, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 9864, таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування своїх вимог зазначило про існування на момент вчинення виконавчого напису між сторонами судового спору щодо заборгованості за Кредитним договором №DNH1LON04722 від 27.12.2013 у справі №910/15335/17, що свідчить про вчинення виконавчого напису з порушенням вимог законодавства, зокрема, вимог щодо безспірності заборгованості. Крім цього, за твердженнями позивача, постанова Кабінету Міністрів України №662, якою визначено перелік документів, за наявності яких передбачено стягнення заборгованості у безспірному порядку та на підставі якої приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна видала оскаржуваний виконавчий напис, скасована, а отже у нотаріуса Бондар І.М. не було правових підстав застосовувати п. 2 Переліку, згідно якого провадиться стягнення заборгованості у безспірному порядку, відтак позивач вважав, що виконавчий напис має бути визнаним таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірину Михайлівну.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував, що спірний виконавчий напис вчинено з дотриманням вимог чинного законодавства.

Третя особа в наданих суду першої інстанції поясненнях зазначила, що нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює прав та обов'язків учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Про будь-які спори, суперечки, зміни та доповнення до кредитного договору, винесені з приводу цього судові та інші рішення, злочини, що впливають на відносини кредитора і боржника, відповідач нотаріуса не повідомляв, а присутність позивача під час вчинення виконавчого напису не передбачена чинним законодавством. Також третя особа зазначила, що на сайті Верховної Ради України постанова КМУ № 662 від 26.11.2014 є чинною станом на сьогоднішній день, що виключає підстави вважати ії такою, що втратила чинність.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.08.2018 у справі № 910/8053/18 позовні вимоги задоволено повністю. Визнано виконавчий напис від 10.10.2017, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною (свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю № 3938) зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 9864, таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ТОВ «Аграрні Системні Технології» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 762, 00 грн.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, АТ КБ «Приватбанк» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ТОВ «Аграрні Системні Технології» в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням вимог матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, посилання позивача на перебування в провадженні Господарського суду міста Києва справи № 910/15335/17, як на підтвердження факту відсутності безспірної заборгованості є необґрунтованими, адже банком були надані всі необхідні документи, передбачені законодавством, які підтверджують безспірність вимог відповідача і встановлюють прострочення зобов'язання. На переконання апелянта, позивачем не надано документальних підтверджень відсутності заборгованості за Кредитним договором на час вчинення нотаріусом виконавчого напису, як і доказів відмінності заявленої стягувачем суми боргу від реальної на думку позивача, не наведено контррозрахунку. Будь-яких належних доказів на підтвердження відсутності порушеного зобов'язання за Кредитним договором або доказів оплати грошових коштів позивачем також не надано, з огляду на що висновки суду з приводу відсутності безспірної заборгованості є помилковими. Апелянт наполягав, що як приватний нотаріус, так і відповідач діяли в межах приписів діючого на момент вчинення виконавчого напису законодавства, адже постанова КМУ № 1172 від 29.06.1999 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» зі змінами, внесеними згідно постанови КМУ №662 від 26.11.2014, була на той момент чинною, оскільки ухвала Вищого адміністративного суду України щодо неї прийнята 01.11.2017, а виконавчий напис вчинено 10.10.2017 тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 15.01.2019 з'явився представник позивача, представники відповідача та третьої особи не з'явились, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслали, зважаючи на наявну в матеріалах справи заяву третьої особи про розгляд справи без її участі, апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цих представників за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 27.12.2013 ПАТ КБ «Приватбанк», яке змінило своє найменування на АТ КБ «Приватбанк» (відповідач, банк за договором) та Приватним акціонерним товариством «Технологічна аграрна компанія об'єднана» (позичальник за договором) укладено Кредитний договір № DNH1LON04722.

В подальшому, 12.06.2016 між Приватним акціонерним товариством «Технологічна аграрна компанія об'єднана» (первісний боржник за договором), ТОВ «Аграрні Системні Технології» (позивач, новий боржник за договором та ПАТ КБ «Приватбанк», яке змінило своє найменування на АТ КБ «Приватбанк» (відповідач, кредитор за договором) було укладено Договір №LON04722/1 про заміну боржника у зобов'язанні, за умовами п.1.1 якого первісний боржник перевів свій борг на нового боржника, внаслідок чого новий боржник замінив первісного боржника, як зобов'язану сторону у Кредитному договорі № DNH1LON04722 від 27.12.2013.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст.173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) згідно ст. 1054 ЦК України зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення договору про позику, якщо інше не випливає із суті кредитного договору.

Позичальник зобов'язаний на підставі ст. 1049 ЦК України повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями ч. 1 ст. 530 ЦК України закріплено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За матеріалами справи, 10.10.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис № 9864, яким запропоновано задовольнити вимоги шляхом перерахування коштів на рахунок № 3111 в ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 305299, в розмірі:

- залишок заборгованості за кредитом - 5 994 999,91 доларів США;

- залишок заборгованості за відсотками - 1 101 341,93 доларів США, що загалом становить 7 096 341, 81 доларів США.

Також запропоновано стягнути витрати, пов'язані із вчиненням виконавчого напису в розмірі 3 000,00 грн.

На підставі згаданого виконавчого напису Відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження № 56499309, в межах якого вчиняються дії, зокрема, відповідно до постанови від 31.05.2018, винесеної головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченком Д.Є. на все майно, що належить позивачу, накладено арешт.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив про існування на момент вчинення виконавчого напису судового спору між сторонами щодо заборгованості за Кредитним договором №DNH1LON04722 від 27.12.2013 у справі №910/15335/17, що свідчить про вчинення виконавчого напису з порушенням вимог законодавства, зокрема, щодо безспірності заборгованості. Крім цього, позивач стверджував, що постанова Кабінету Міністрів України №662, якою визначено перелік документів, за якими передбачено стягнення заборгованості у безспірному порядку та керуючись якою приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна видала оскаржуваний виконавчий напис, скасована, отже у нотаріуса Бондар І.М. не було правових підстав для застосування п. 2 Переліку, згідно якого стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, відтак позивач вважав, що виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

Порядок вчинення виконавчого напису та його форма встановлено Цивільним кодексом України, Законом України «Про нотаріат», 16 Главою Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріуса України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ч. 1 ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 87 згаданого Закону).

За приписами ч.1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до розділу 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріуса України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, встановлено умови, за яких вчиняються виконавчі написи нотаріуса, а саме: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Крім цього, згідно п. 5.1 розділу 16 цього Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість. У свою чергу, іпотекодержателем було надано для вчинення виконавчого напису іпотечний договір з усіма змінами та доповненнями. Якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, він може бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріальних документів.

З огляду на аналіз наведених норм обов'язковою умовою для стягнення заборгованості на підставі виконавчого напису нотаріуса є відсутність спору щодо такої заборгованості, тобто її безспірний характер.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, згідно яких стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (далі - Перелік).

Відповідно до п. 1 Переліку для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Крім цього, на підставі п. 2 Переліку, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, до заяви про одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Разом з цим, що питання визначення судами безспірності суми заборгованості під час розгляду справ про оскарження законності вчинення нотаріусом виконавчого напису вже досліджено Верховним Судом України.

Зокрема, постановою Верховного Суду України від 04.03.2015 у справі № 6-27цс15 встановлено, що наявність спору про розмір заборгованості у суді на час вчинення виконавчого напису спростовує висновок суду про безспірність заборгованості боржника. Аналогічні правові висновки викладено й в постановах Верховного Суду України від 11.03.2015 у справі № 6-141цс14 та від 05.07.2017 у справі № 6-887цс17.

Так, постанова Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 6-887цс17 містить правовий висновок про те, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України в такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на час вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. У цій постанові також зазначено, що законодавством не визначено виключного переліку обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 320/8269/15-ц наголосила, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого (постанова Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 6-887цс17). При цьому, лише та обставина, що у виконавчому написі зазначено більшу суму заборгованості за кредитом, ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору про розмір заборгованості (постанова Верховного Суду України від 20.05.2015 у справі № 6-158цс15). Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення зазначеної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, наведеній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.

Саме із такого розуміння наведених положень законодавства, з урахуванням правових висновків Верховного Суду України, виходив господарський суд першої інстанції при вирішенні цього спору.

Як вище згадувалось, 10.10.2017 за заявою відповідача приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис № 9864, яким запропоновано задовольнити вимоги шляхом перерахування коштів на рахунок № 3111 в ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 305299, в розмірі: залишок заборгованості за кредитом - 5 994 999,91 доларів США; залишок заборгованості за відсотками - 1 101 341,93 доларів США, що загалом становить 7 096 341, 81 доларів США.

Разом з цим, за матеріалами справи Господарським судом міста Києва розглядається спір у справі № 910/15335/17 про стягнення заборгованості за Кредитним договором №LON04722 від 27.12.2013, а отже є підстави вважати суму боргу, визначену відповідачем, спірною, до того ж що відповідач був обізнаний про наявність цього судового спору щодо розміру заборгованості за Кредитним договором, оскільки судові засідання по справі № 910/15335/17 проводились за участю представника ПАТ КБ «Приватбанк», що видно з наявних в матеріалах справи копій процесуальних документів.

Таким чином, на час вчинення нотаріусом оспорюваного у цій справі виконавчого напису Господарський суд міста Києва розглядав справу № 910/15335/17, тобто існував спір щодо заборгованості за Кредитним договором №LON04722 від 27.12.2013, відтак місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги відповідача - кредитора ПАТ КБ «Приватбанк» на час вчинення цього виконавчого напису не були безспірними. Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані відхиляються судом апеляційної інстанції.

З огляду на вищезазначене, відповідачем не надано нотаріусу документів на підтвердження того, що стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а тому приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. не виконано вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат».

В силу приписів ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржується до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Крім цього, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач додатково вказував на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, яку залишено без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017, якою, в свою чергу, визнано незаконною та нечинною з моменту прийняття постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». За результатами цього судового рішення іпотечні договори, а також кредитні договори взагалі виключено з Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 29.06.1999 № 1178.

Розглянувши таку позицію позивача, суд першої інстанції правомірно визнав ії обґрунтованою, оскільки виконавчий напис, який є предметом спору у даній справі вчинено 10.10.2017 року, тобто після визнання недійсною постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 в частині., що свідчить про його вчинення без дотримання діючого на той час нормативного акту.

При цьому, на сайті Верховної ради України, а саме за посиланням http://zakon.rada.gov.ua/laws/show/662-2014-п Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» вказано про необхідність додатково дивитись Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва № 826/20084/14 від 20.03.2015 та додатково дивитись Постанову Київського апеляційного адміністративного суду № 826/20084/14 від 22.02.2017.

З огляду на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових висновків, тих обставин, що відповідач в установленому порядку обставин, повідомлених позивачем не спростував, господарський суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та містить докази на підтвердження позовних вимог, відтак підлягає задоволенню в повному обсязі.

Доводи відповідача (апелянта) з проводу неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом вимог матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2018 у справі № 910/8053/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/8053/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.01.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук