ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16.01.2019                      м.Харків Справа № 905/1738/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., при секретарі судового засідання Григор’євій М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Азовбуд-Лідер”, м.Маріуполь, Донецька область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Управління виробничо-технологічного комплектування Маріупольбуд”, м.Маріуполь, Донецька область

про стягнення 99651,69 грн.

Представники:

від позивача: не з’явився

від відповідача: не з'явився

Суть спору:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю “Азовбуд-Лідер”, м.Маріуполь, Донецька область звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Управління виробничо-технологічного комплектування Маріупольбуд”, м.Маріуполь, Донецька область про стягнення 99651,69 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність дебіторської заборгованості у відповідача перед позивачем.

В якості правової підстави позову позивач посилається на положення статей 173, 174, 175, 179, 181, 198, 222, 265, 306, 307 Господарського кодексу України.

Автоматичним розподілом автоматизованої системи документообігу господарського суду Донецької області сформовано судову справу, якій присвоєно єдиний унікальний номер судової справи №905/1738/18.

Ухвалою господарського суду від 19.09.18р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №905/1738/18; дану справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження та судове засідання призначено на 17.10.18р.

Ухвалою суду від 17.10.18р. судове засідання відкладено на 06.11.18р.

05.11.18р. на електрону адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, без накладання електронного цифрового підпису.

Ухвалою суду від 06.11.18р. судове засідання відкладено на 19.11.18р.

08.11.18р. до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

19.11.18р. до суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі (з додатками).

Ухвалою суду від 19.11.18р. справу №905/1738/18 визначено розглядати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено 04.12.18р.

26.11.18р. через канцелярію суду від позивача надійшла заява про зміну підстави позову по справі від 23.11.18р., з посиланням на ст.1212 Цивільного кодексу України.

03.12.18р. через канцелярію суду від відповідача надійшла заява про відкладення підготовчого засідання.

04.12.18р. на електрону адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Ухвалою суду від 04.12.18р. прийнято заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Азовбуд-Лідер” про зміну підстави позову від 23.11.18р. та підготовче засідання відкладено на 26.12.18р.

26.12.18р. на електрону адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутністю представника позивача.

26.12.18р. до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на змінену позовну заяву, в якому він просить суд відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю “Азовбуд-Лідер” у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 26.12.18р. закрито підготовче провадження у справі №905/1738/18; призначено справу до судового розгляду по суті на 16.01.2019р.

15.01.19р. на адресу суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача та відмову в задоволенні позову.

16.01.19р. від позивача електронною поштою з накладанням цифрового підпису надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача.

У судове засідання 16.01.19р. представники позивача та відповідача не з’явились, про місце, день та час розгляду справи були повідомлений належним чином.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов’язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне розглянути спір по суті за наявними матеріалами.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Як свідчать матеріали справи, відповідачем виставлено позивачу рахунок-фактури №СФ-0000068 від 02.11.2017р. на оплату щебеню фр. 5-10мм з доставкою у кількості 400 т., ціна за 1т. – 309,17 грн., загальною вартістю 148401,60 грн. з ПДВ, рахунок-фактури №СФ-0000070 від 08.11.2017р. на оплату щебеню фр. 5-10мм з доставкою у кількості 100 т., ціна за 1т. – 309,17 грн., загальною вартістю 37100,40 грн. з ПДВ, та рахунок-фактури №СФ-0000072 від 10.11.2017р. на оплату щебеню фр. 5-10мм з доставкою у кількості 234,500 т., ціна за 1т. – 309,17 грн., загальною вартістю 87000,44 грн. з ПДВ.

Згідно платіжних доручень №280 від 02.11.2017р., №281 від 03.11.2017р., №291 від 08.11.2017р., №297 від 13.11.2017р., беручи до уваги призначення платежу з посиланням на рахунки №68 від 02.11.2017р., №70 від 08.11.2017р., №СФ-0000072 від 10.11.2017р., позивачем проведено оплату за щебінь у загальній сумі 272502,44 грн.

Відповідачем поставлено позивачу товар за видатковими накладними №РН-0000006 від 01.11.2017р. на суму 25933,18 грн., №РН-0000007 від 02.11.2017р. на суму 41775,05 грн., №РН-0000008 від 03.11.2017р. на суму 28938,31 грн., №РН-0000009 від 04.11.2017р. на суму 20776,22 грн., №РН-0000010 від 06.11.2017р. на суму 13727,15 грн., №РН-0000011 від 07.11.2017р. на суму 7531,38 грн., №РН-0000012 від 08.11.2017р. на суму 13430,34 грн., №РН-0000013 від 11.11.2017р. на суму 20739,12 грн., загалом на суму 172850,75 грн., що підтверджується підписом керівника одержувача на відповідних видаткових накладних та печаткою підприємства позивача.

Листами №б/н б/д, №31 від 21.05.2018р. позивач звертався до відповідача з проханням повернути залишок невикористаних грошових коштів в сумі 99651,69 грн. відповідно до акта звірки від 31.12.2017р.

Втім, на момент звернення позивача з даним позовом до суду, відповідач кошти в загальному розмірі 99651,69 грн. не повернув.

За таких обставин, позивач звернувся до суду з позовом на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України про стягнення грошових коштів в сумі 99651,69 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суд виходить з наступного:

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.2 ст.205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом у відповідності до ст.208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, за приписами ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Зокрема, ч.1 ст.181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч.1, 2 ст.640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У свою чергу, відповідно до ст.641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Статтею 642 Цивільного кодексу України визначено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Таким чином, за висновками суду, оскільки рахунки-фактури №СФ-0000068 від 02.11.2017р., №СФ-0000070 від 08.11.2017р., №СФ-0000072 від 10.11.2017р. містять найменування товару, його кількість, ціну, постачальника та одержувача товару, а позивач в свою чергу, перерахував суму предоплати у загальному розмірі 272502,44 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №280 від 02.11.2017р., №281 від 03.11.2017р., №291 від 08.11.2017р., №297 від 13.11.2017р., між сторонами мало місце укладення правочину на поставку товару в спрощений спосіб.

Відповідно до ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.265 Господарського кодексу України договір, в якому одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму, є договором поставки.

За таких обставин, за висновками суду, між сторонами виникли правовідносини з постачання товару.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов’язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

За висновками суду, матеріали справи не містять доказів узгодження сторонами строку, протягом якого відповідач мав поставити позивачу товару, який визначений у рахунках-фактурах №СФ-0000068 від 02.11.2017р., №СФ-0000070 від 08.11.2017р., №СФ-0000072 від 10.11.2017р.

Згідно ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З урахуванням викладеного, за висновками суду, обов’язок відповідача поставити певний товар позивачу, після отримання відповідної вимоги останнього, становить протягом семи днів від дня її пред’явлення.

Доказів звернення позивача з вимогою до відповідача щодо постачання товару згідно спірних рахунків, всупереч вимог ст.ст.13, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України, до справи також не надано.

Згідно із ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписом ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Право на позов (початок перебігу строку позовної давності) за приписом ст.261 Цивільного кодексу України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За приписом ст.693 Цивільного кодексу України покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати у разі, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк.

За таких обставин, виходячи з того, що відповідач повинен поставити товар позивачу протягом 7 днів від дня пред’явлення вимоги, враховуючи її відсутність в матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача обов’язку поставити позивачу товар, який був визначений у рахунках-фактури №СФ-0000068 від 02.11.2017р., №СФ-0000070 від 08.11.2017р., №СФ-0000072 від 10.11.2017р., та, як наслідок, обов'язку повернути суму попередньої оплати у розмірі 99651,69 грн.

Окрім того, твердження відповідача про здійснення поставки товару позивачу на суму 99651,69 грн. відповідно до видаткових накладних №РН-0000001 від 22.01.2018р., №РН-0000002 від 23.01.2018р., №РН-0000003 від 24.01.2018р., №РН-0000004 від 25.01.2018р. не приймаються судом, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 9 Закону України „Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні”, накладні є первісними звітними документами, на підставі яких проводиться звіт господарської діяльності. Вони повинні мати такі обов’язкові реквізити як: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995р. та інших підзаконних нормативних актів які регулюють порядок ведення бухгалтерського обліку на підприємствах свідчить про те, що у бухгалтерському обліку повинні відображатися господарські операції, що впливають на стан майна, капіталу, зобов’язань і фінансових результатів на підставі первинних документів. Останні для надання їм юридичної сили доказовості в розумінні статей 76, 77 ГПК України повинні мати крім обов’язкових реквізитів додаткові в залежності від характеру операції, зокрема підставу для здійснення господарських операцій. Тобто, в якості доказу первинні документи мають містити повні дані про конкретні господарські операції та підставу їх здійснення.

За приписами ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи наведені норми, приписи Закону України „Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні” документом, який підтверджує поставку продукції є видаткова накладна, оформлена з додержанням вимог чинного законодавства.

Відповідачем у якості доказу виконання свого обов’язку щодо поставки товару позивачу на суму 99651,69 грн. представлено видаткові накладні №РН-0000001 від 22.01.2018р., №РН-0000002 від 23.01.2018р., №РН-0000003 від 24.01.2018р., №РН-0000004 від 25.01.2018р.

Однак, суд вважає, що зазначені документи не можуть розглядатися як докази передачі товару позивачу, оскільки вищевказані видаткові накладні, що містяться в матеріалах справи, не є документами, що підтверджують здійснення господарських операцій з поставки відповідачем товару та прийняття його позивачем, оскільки вони не містить обов’язкових реквізитів, встановлених Законом України „Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні”. Зокрема, у цих видаткових накладних не зазначено посади особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, відсутній особистий підпис особи, прізвище якої міститься як учасника у здійсненні господарської операції.

Водночас позивач обґрунтовує свої позовні вимоги нормами ст.1212 Цивільного кодексу України (з урахуванням заяви №б/н від 23.11.18р. про зміну підстави позову).

Згідно із частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов'язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Доказів відмови позивача в односторонньому порядку від договору постачання з відповідачем матеріали справи не містять. Зокрема, листи №б/н б/д, №31 від 21.05.2018р. містять у собі виключно вимогу до відповідача щодо повернення грошових коштів відповідно до акта звірки від 31.12.2017р.

Як наслідок, оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави, чого в цьому спорі не відбулося.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На підставі викладеного, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі 99651,69 грн. підлягають залишенню без задоволення.

Судові витрати відповідно до ст.ст.126, 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12, 13, 46, 73, 74, 76-79, 86, 126, 129, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Азовбуд-Лідер”, м.Маріуполь, Донецька область, до Товариства з обмеженою відповідальністю “Управління виробничо-технологічного комплектування Маріупольбуд”, м.Маріуполь, Донецька область про стягнення 99651,69 грн., відмовити у повному обсязі.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Рішення складено та підписано 16.01.2019р.

Суддя М.О. Лейба