ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

09 січня 2019 року м. Черкаси справа № 925/27/19

Господарський суд Черкаської області у складі судді Кучеренко О.І., розглянувши позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Межиріччя» та ОСОБА_1 про стягнення 47082 грн 54 коп

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» пред'явило позов про солідарне стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Межиріччя» та ОСОБА_1 47082 грн 54 коп заборгованості (у тому числі 9498 грн 24 коп заборгованості за кредитом, 640 грн 52 коп заборгованості по процентам за користування кредитом та 16602 грн 20 коп пені), яка виникла внаслідок порушення першим відповідачем умов кредитного договору №CSW0LON06311 від 03.10.2014 в частині сплати кредитних платежів. В забезпечення виконання кредитного договору між позивачем та другим відповідачем - ОСОБА_1 був укладений договір поруки №CSW0LON06311/DP1 від 03.10.2014, згідно з яким останній поручився за виконання зобов'язання першого відповідача за кредитним договором. Підставою для солідарного стягнення вказаної суми заборгованості позивач послався на неналежне виконання першим відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, договір поруки, а також приписи статей 4, 20, 45 Господарського процесуального кодексу України, правовий висновок Великої Палати ВС, який викладений у постанові від 13.03.2018 у справі №415/2542/15-п та пункт 3.3 пояснювальної записки до Проекту Закону «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно з положеннями статті 4 Господарського процесуального кодексу України, право звертатися до господарського суду мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушення.

Частиною 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках. Також у пункті 1 цієї статті Кодексу визначено, що до таких справ належать спори, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці. Отже, як вбачається зі змісту зазначеної норми, учасниками справи (позивачами та відповідачами) у визначеній категорії справ (виконання правочину у процесі здійснення господарської діяльності та виконання правочинів, які укладені для забезпечення їх виконання) можуть бути виключно юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці. Як вбачається з матеріалів позову другий відповідач є фізичною особою, яка не є суб'єктом господарської діяльності. Матеріали позову не містять доказів на підтвердження інформації щодо статусу другого відповідача, як приватного підприємця, тому вимоги до ОСОБА_1, не можуть бути предметом розгляду у господарському суді, з огляду на положення пункту 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України.

Посилання позивача на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 13.03.2018 у справі№415/2542/15-п, суд не приймає до уваги, оскільки вказана правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи, процесуальні питання розгляду якої були урегульовані Цивільним процесуальним кодексом України (у редакції чинній на час розгляду справи), стосувалися положень цього кодексу (в частині відсутності заборони одночасного розгляду вимог до юридичної та фізичних осіб) та не можуть бути застосовані щодо процесуальних питань, які пов'язані з визначенням юрисдикції та повноважень господарських судів, які урегульовані Господарським процесуальним кодексом України (у редакції від 15.12.2017). Щодо посилання позивача на пункти пояснювальної записки до Проекту Закону «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», то суд не приймає їх до уваги. Відповідно до статті 3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Отже, з огляду на наведені норми, наведені доводи позивача, які викладені у пояснювальній записці до Проекту Закону не відноситься до законодавства, згідно з яким здійснюється судочинство в господарських судах.

Статтею 21 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Як вбачається зі змісту позовної заяви однією з вимог позовної заяви є вимога про стягнення заборгованості з особи, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності, що виникла у зв'язку з невиконанням позичальником (який є відмінним від поручителя - другого відповідача) зобов'язань за кредитним договором, оскільки така вимога не підлягає розгляду у господарському суді, отже позивач порушив правила об'єднання позовних вимог. Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об'єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу). У статті 173 цього Кодексу урегульовані питання об'єднання та роз'єднання позовів, водночас оскільки судом встановлено, що фізична особа, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності не може бути відповідачем у господарській справі з зазначених у позові підстав, отже застосування положень статті 173 Господарського процесуального кодексу України у даному випадку є неможливим.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 174, 233-235 Господарського процесуального кодексу України, суддя

УХВАЛИВ:

Повернути Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «Межиріччя» та ОСОБА_1 про стягнення 47082 грн 54 коп.

Роз'яснити Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк», що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і протягом десяти днів може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду.

Суддя О.І.Кучеренко