ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2019 року Справа № 918/347/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу позивача - Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" на рішення Господарського суду Рівненської області від 11.09.2018 р. у справі № 918/347/18 (суддя Марач В.В., повний текст рішення складено 19.09.2018 р.)

за позовом Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" (м. Київ)

до товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінформ - Безпека" (м. Рівне)

про стягнення 22537, 73 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державна акціонерна холдингова компанія "Артем" звернулася до Господарського суду Рівненської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінформ-Безпека" про стягнення 22 537, 73 грн. заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання умов укладеного між сторонами договору на перевезення вантажів автомобільним транспортом № 15-57378 від 30.03.2015 р. щодо оплати наданих послуг перевезення вантажу з пункту навантаження: м.Київ, вул. Богатирська, 3 до пункту розвантаження: м. Охтирка згідно товарно-транспортної накладної №143/28 від 19.05.2015р.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 11.09.2018 р. у справі № 918/347/18 в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що товарно-транспортна накладна №143/28 та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 1186, які надані позивачем в якості доказу виконання умов договору № 15-57378 від 30.03.2015 р. щодо надання послуг з перевезення вантажу не підтверджують того, що позивач здійснював перевезення вантажу з м. Київ, вул. Богатирська, 3 до м. Охтирка, і що дані послуги виконувалися на замовлення відповідача та прийняті останнім.

Відтак, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту надання відповідачу послуг по перевезенню вантажу за товарно-транспортною накладною №143/28 від 19.05.2015р. на підставі договору № 15-57378 від 30.03.2015р., суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна акціонерна холдингова компанія "Артем" звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове , яким задоволити позов; здійснити розподіл судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що фактичне транспортування вантажу здійснювалося позивачем, який в даних правовідносинах виступив перевізником. При цьому, позивач не оформляв товарно-транспортну накладну №143/28 від 19.05.2015р., так як не був вантажовідправником. Зазначення в товарно-транспортній накладній в графі "перевізник" - відповідача є технічною помилкою вантажовідправника (ПАТ "Оболонь"), який її оформляв. Проте, судом першої інстанції не було взято до уваги пояснення позивача стосовно порядку заповнення товарно-транспортної накладної та причин зазначення в графі "перевізник" - ТОВ "Євроінформ-Безпека", в результаті чого суд прийшов до помилкового висновку стосовно того, що перевізником є саме відповідач, а не позивач у справі. Скаржник вказує, що недоліки в оформленні товарно-транспортної накладної не свідчать про невиконання з боку позивача взятих на себе господарських зобов'язань з перевезення вантажу.

Скаржник звертає увагу, що суд першої інстанції не врахував копію свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу за державним номером НОМЕР_1, яким здійснювалося перевезення товару та витяги з наказів про прийняття та звільнення водія автомобіля ОСОБА_1, який перебував у трудових відносинах з позивачем та здійснював перевезення.

Апелянт зазначає, що відповідач здійснив часткову оплату за надані послуги, що свідчить про визнання останніми своїх господарських зобов'язань за договором та настання строку оплати за отримані послуги.

Скаржник вказує, що 08.06.2015р. позивачем було отримано від відповідача претензію вих. №60 від 02.06.2015р., зі змісту якої вбачається, що відповідач підтвердив отримання транспортних послуг, наданих позивачем. В претензії вказано, що 30.03.2015р. між позивачем та відповідачем було укладено договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом №15-57378. На виконання замовлення клієнта підприємства - вантажовідправник ПАТ "Оболонь" згідно товарно-транспортної накладної, передав вантаж водію перевізника позивача - фізичній особі на прізвище ОСОБА_1, про що свідчить підпис водія в товарно-транспортній накладній. В процесі перевезення відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті чого значна кількість продукції ПАТ "Оболонь" була втрачена.

Скаржник звертає увагу суду, що відповідно до змісту претензії №60 від 02.06.2015р., передумовою її пред'явлення стало звернення ПАТ "Оболонь" (вантажовідправника) до відповідача з вимогою відшкодування збитків, отриманих в результаті пошкодження вантажу. Разом з претензією від 02.06.2015р. №60, відповідач надіслав копію претензії від 28.05.2015р. №1377/0/2-15, пред'явленої ПАТ "Оболонь" за неналежне виконання умов договору про транспортно-експедиційне обслуговування №14005 від 01.06.2012р., укладеного між ТОВ "Євроінформ-Безпека" та ПАТ "Оболонь". Відтак, в даних правовідносинах позивач виступив перевізником, а відповідач експедитором вантажу, а ПАТ "Оболонь" - вантажовідправником. З чого слідує, що саме відповідач несе відповідальність за збереження вантажу в дорозі.

Скаржник звертає увагу суду, що відсутність його вини у пошкодженні вантажу, що супроводжувався відповідачем підтверджується вироком Баришівського районного суду Київської області від 23.09.2015р. (справа 355/1493/15-к, кримінальне провадження №1-кп/355/91/15), відповідно до якого, винним у вчинені дорожньо-транспортної пригоди визнано ОСОБА_2 водія ТОВ "Компанія Янг", який керував автомобілем "DAF" за реєстраційним номером НОМЕР_2. Таким чином, вироком суду встановлено відсутність вини водія автомобіля ОСОБА_1 у вчинення ДТП, а відтак і відсутність вини позивача у пошкодженні вантажу, що в силу ч. 2 ст. 924 ЦК України звільняє останню від відповідальності за таке пошкодження.

Скаржник зазначає, що доказами, які підлягають дослідженню та оцінці в суді апеляційної інстанції є: претензія відповідача від 02.06.2015р. №60; лист позивача від 15.06.2015р. №270; лист позивача від 14.06.2016р. №183; претензія ПАТ "Оболонь" від 28.05.2015р. №1377/0/2-15. При цьому, стосовно поважності причин неподання даних доказів до суду першої інстанції скаржник зазначає, що у зв'язку із частковим завантаженням виробничих потужностей, керівництвом позивача прийнято рішення про встановлення для працівників триденного робочого тижня (вівторок, середа, четвер), що свідчить про поважність причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 06.11.2018 р. для розгляд справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.11.2018р. скаржнику поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення суду; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою; встановлено сторонам строк для подання до суду відзиву на апеляційну скаргу та відповіді на відзив; роз'яснено учасниками справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Дана ухвала суду направлена на адреси сторін 07.11.2018 р. та отримана позивачем - 09.11.2018 р.

При цьому, до суду повернута ухвала суду від 07.11.2018 р., яка направлялася на адресу відповідача: 33028, м.Рівне, вул. С.Петлюри, 14, оф. 111, з відміткою поштового відділення "за зазначеною адресою не значиться". Разом з тим, дана адреса відповідає відомостям з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ст. 120 ГПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі ГПК, не зобов'язує й сторону у справі, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 ЦК України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Таким чином, суд вважає, що відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, своїм правом, передбаченим ст. 263 ГПК України не скористався, відзиву на апеляційну скаргу на подав.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України).

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" на рішення Господарського суду Рівненської області від 11.09.2018 р. у справі № 918/347/18 без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши надану юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 30.03.2015р. Державна акціонерна холдингова компанія "Артем" (перевізник) та товариство з обмеженою відповідальністю "Євроінформ-"Безпека"" (замовник) уклали договір № 15-57378 перевезення вантажів автомобільним транспортом (а.с. 12-16), за умовами якого перевізник зобов'язується доставляти автомобільним транспортом ввірений йому відправником вантаж з пункту відправлення до пункту призначення і видавати його вантажоодержувачу, а замовник зобов'язується сплачувати за перевезення відповідну плату (п. 2.1. договору).

Стороною у зобов'язаннях, що виникають з цього договору, є замовник, крім випадків замовлення ним перевезення від імені відправника, про що зазначається у відповідній заявці. Найменування, кількість вантажу або маса (вага), його вартість, пункти відправлення та пункти призначення, інші умови перевезення вантажу за цим договором узгоджуються сторонами в додатках (додаткових угодах) до цього договору. Належним чином оформлені заявки на перевезення мають юридичну силу додатків до цього договору (п. 2.2. та п. 2.4. договору).

Відповідно до п. п. 3.1., 3.2. договору замовлення перевезення здійснюється, за загальним правилом, шляхом оформлення письмової заявки, у тому числі засобами факсимільного або електронного зв'язку. Протягом 2 годин з моменту отримання заявки перевізник направляє замовнику письмове, у тому числі засобами факсимільного або електронного зв'язку, підтвердження заявки, або ж повідомляє про відмову в наданні послуг.

Згідно п. 3.3. договору сторони дійшли згоди, що конклюдентні дії перевізника (наприклад виставлення рахунку на оплату, подача транспортного засобу під завантаження у відповідь на заявку замовника свідчать про прийняття перевізником всіх умов перевезення, що зазначені у заявці, навіть якщо перевізник не направив підтвердження заявки замовнику. Аналогічним чином визначаються правові наслідки дій перевізника у відповідь на усну заявку замовника.

Пунктами 4.3. та 4.4. договору сторони передбачили, що перевізник зобов'язаний передавати замовнику весь комплект належно оформлених документів: рахунок - фактуру, податкову накладну, акт наданих послуг, оригінал третього екземпляру товарно - транспортної накладної з відмітками (ПІБ та підписом уповноваженої особи, датою та часом здачі вантажу тощо) про прийняття вантажу вантажоодержувачем, інші документи, передбачені цим договором та чинним законодавством України, не пізніше 10 (десяти) днів з дня фактичного надання послуг. Замовник здійснює оплату за цим договором на підставі зазначеного у п. 4.3. переліку документів протягом 5-7 банківських днів з моменту підписання акту наданих послуг.

Відповідно до п.п. 5.3.4. п. 5.3. договору, перевізник зобов'язаний надавати замовнику разом із документами, необхідними для здійснення платежу, згідно пункту 4.3. договору, також звіт про кількість залучених до виконання зобов'язань третіх осіб (замісників) за відповідний період з обов'язковим зазначенням їх статусу платника податку.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом 1 (одного) року з моменту укладення цього договору, а в частині проведення розрахунків до повного їх виконання. Якщо протягом 30 (тридцяти) календарних днів до моменту закінчення цього строку жодна із сторін не повідомить іншу сторону про свою відмову від продовження договору, цей строк щоразу автоматично продовжується ще на 1 (один) рік.

Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплено відбитками печаток останніх.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору №15-57378 від 30.03.2015 р., позивачем (виконавцем) надано, а відповідачем (замовником) прийнято без зауважень транспортні послуги за маршрутом: м.Київ - м.Вишгород - м. Олександрія - м. Красноармійськ - м. Димитрів - м. Київ - м. Харків - м.Олександрія - м. Миколаїв - м. Київ - м. Дніпродзержинськ - м. Фастів -м. Київ - м. Кривий Ріг - м. Олександрія - м. Люцерна - м. Енергодар - м. Київ - м. Одеса - м. Київ - м. Енергодар - м. Київ; автотранспорт : Мерседес Бенс 1838 НОМЕР_3; прицеп Кроне, водій ОСОБА_4, що підтверджується актом здачі-приймання робіт (надання послуг) від 21.05.2015 р. №1186, який підписаний сторонами та скріплений їх печатками (а.с. 17).

Відповідно до товарно-транспортної накладної №143/28 від 19.05.2015 р. було здійснено перевезення вантажу (ящик п/е фірмовий 20 гн № 5 ХХ в кількості 110 00 шт. та піддони фірмові в кількості 22 шт.) на загальну суму 22 924 грн. з пункту навантаження: м.Київ, вул. Богатирська, 3 до пункту розвантаження: Сумська область, м. Охтирка; замовник - ПАТ "Оболонь", вантажовідправник - ПАТ "Оболонь", вантажоодержувач - ПАТ "Охтирський пивоварний завод"; автомобілем Мерседес НОМЕР_1, водій-експедитор ОСОБА_1; товар в місці розвантаження отримано уповноваженою особою вантажовідправника - ОСОБА_5, що підтверджується підписами відповідальних осіб та скріплення їх печатками (а.с. 20).

Позивачем виставлено відповідачу рахунок-фактуру №СФ-0000343 від 21.05.2015 р. на суму 100595 грн. за надані транспортні послуги (а.с. 18).

17.06.2015 р. відповідач частково розрахувався з позивачем за транспортні послуги згідно рахунку-фактури №СФ-0000343 від 21.05.2015 р. на суму 78 057, 27 грн., що підтверджується банківською випискою від 17.06.2015 р. (а.с. 19).

Позивач звернувся до відповідача з претензією від 27.12.2017 р. №34пр-18-2990 та від 22.01.2018 р. №1пр-18-114, в якій просив у десятиденний строк сплатити заборгованість за надані транспортні послуги в розмірі 22 537, 73 грн.

В матеріалах справи міститься свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, відповідно до якого власником автомобіля: Мерседес Бенс, реєстраційний номер НОМЕР_1 є позивач.

Також згідно витягу з наказу позивача від 20.09.2010 р. №321-к ОСОБА_1 було прийнято на роботу за спеціальністю водій, а згідно витягу з наказу позивача від 05.07.2016 р. №553 ОСОБА_1 було звільнено.

Предметом даного позову є вимога позивача про стягнення з відповідача 22 537, 73 грн. заборгованості у зв'язку із неналежним виконання умов укладеного між сторонами договору на перевезення вантажів автомобільним транспортом № 15-57378 від 30.03.2015 р.

Причиною спору у справі стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення заявленої позивачем суми боргу за надані транспортні послуги по перевезенню вантажу з пункту навантаження: м. Київ, вул. Богатирська, 3 до пункту розвантаження: м. Охтирка згідно товарно-транспортної накладної №143/28 від 19.05.2015 р.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до положень статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно з приписами статей 306, 307 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Відповідно до визначень, наведених у пункті 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.01.1995р. №7, наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. №363, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.02.1998р. №128/2568, на виконання пункту 3 розділу першого Програми заходів щодо забезпечення збереження вантажів, захисту їх від розкрадань і безпеки пасажирів на транспорті, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу;

товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи;

транспортна послуга - перевезення вантажів та комплекс допоміжних операцій, що пов'язані з доставкою вантажів автомобільним транспортом.

Згідно з пунктом 11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Пунктами 11.4, 11.6, 11.8 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом передбачено, що товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом). Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається перевізнику. Час прибуття (вибуття) автомобіля для завантаження і розвантаження замовник зобов'язаний зазначати відповідно до пунктів 8.25 і 8.26 цих Правил.

Крім вищевикладеного, вказані Правила визначають права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - замовників, згідно з якими:

- на перевезення вантажів автомобільним транспортом замовник надає перевізнику при наявності договору заявку відповідно до встановленої форми (пункт 3.7);

- заявка подається перевізнику у строк, визначений договором. За погодженням із перевізником замовник може передати заявку на перевезення вантажів телефонограмою, телетайпом, телеграфом, телексом, іншим фіксованим шляхом. У цьому випадку в такій заявці мають бути необхідні відомості, які характеризують найменування та кількість вантажу, адреси вантаження та розвантаження, відстані перевезення та рід упаковки (пункт 3.8);

- перевізники приймають вантажі для перевезення на підставі укладених договорів із замовниками згідно з заявками (пункт 10.1);

- заявка подається у вигляді та в строки, передбачені договором (пункт 10.2);

- за домовленістю сторін водій може виконувати обов'язки супровідника вантажів (експедитора) (пункт 10.10).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що умовами договору № 15-57378 від 30.03.2015 р., позивач та відповідач унормували порядок та умови перевезення вантажу.

Так, п. 2.4. договору сторони передбачили, що найменування, кількість вантажу або маса (вага), його вартість, пункти відправлення та пункти призначення, інші умови перевезення вантажу за цим договором узгоджуються сторонами в додатках (додаткових угодах) до цього договору. Належним чином оформлені заявки на перевезення мають юридичну силу додатків до цього договору.

Пунктами 3.1., 3.3. договору сторони передбачили, що замовлення перевезення здійснюється, за загальним правилом, шляхом оформлення письмової заявки, у тому числі засобами факсимільного або електронного зв'язку. Згідно п. 3.3. договору сторони дійшли згоди, що конклюдентні дії перевізника (наприклад виставлення рахунку на оплату, подача транспортного засобу під завантаження) у відповідь на заявку замовника свідчать про прийняття перевізником всіх умов перевезення, що зазначені у заявці, навіть якщо перевізник не направив підтвердження заявки замовнику. Аналогічним чином визначаються правові наслідки дій перевізника у відповідь на усну заявку замовника.

З аналізу умов вказаного договору слідує, що сторони у договорі визначили, що послуги замовлення перевезення здійснюється, за загальним правилом, шляхом оформлення письмової заявки. Разом з тим, конклюдентні дії перевізника (виставлення рахунку на оплату, подача транспортного засобу під завантаження) у відповідь на заявку замовника свідчать про прийняття перевізником всіх умов перевезення; аналогічним чином визначаються правові наслідки дій перевізника у відповідь на усну заявку замовника.

Разом з тим, як встановлено апеляційним судом, в матеріалах справи відсутня оформлена письмова заявка на перевезення товару між позивачем та відповідачем з пункту навантаження: м.Київ, вул. Богатирська, 3 до пункту розвантаження: м. Охтирка. Окрім того, з доводів та пояснень позивача, наведених у позовній заяві (а.с. 3-7), додаткових поясненнях (а.с. 75-76, 83-86) та апеляційній скарзі (а.с.144-150), судом апеляційної інстанції не встановлено, що між сторонами існувала усна домовленість (заявка) на перевезення товару за вказаним маршрутом; в матеріалах справи відсутні такі докази.

Апеляційний суд зазначає, що позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 22537,73 грн. за послуги перевезення вантажу, які надані ним за маршрутом: м.Київ, вул. Богатирська, 3 до м. Охтирка на підставі товарно-транспортної накладної №143/28 від 19.05.2015р.

Разом з тим, досліджуючи зміст даної товарно-транспортної накладної, судом апеляційної інстанції встановлено, що замовником та вантажовідправником за нею є ПАТ "Оболонь", вантажоодержувачем є ПАТ "Охтирський пивоварний завод", а перевізником є ТОВ "Євроінформ Безпека".

Таким чином, змістом накладної підтверджується, що перевізником вантажу за вказаним маршрутом являється саме відповідач, а не позивач у даній справі; в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що позивач уповноважував відповідача здійснювати від свого імені перевезення вантажу, в тому числі, на виконання умов договору № 15-57378 від 30.03.2015р. за спірною накладною.

Отже, беручи до уваги викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не доведено, що саме ним здійснювалося перевезення вантажу за вказаним маршрутом згідно товарно-транспортної накладної №143/28 від 19.05.2015р., а судом апеляційної інстанції не встановлено, що дані транспортні послуги надавалися саме на замовлення відповідача та були прийнятті останнім, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували дані обставини.

Окрім того, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи скаржника, що у товарно-транспортній накладній №143/28 від 19.05.2015р. помилково зазначено перевізником відповідача, оскільки дані доводи не підтверджено належними доказами, як то листами або ж поясненнями замовника, відправника чи вантажоодержувача, якими б спростовувалися вказані обставини.

Також, на думку суду, сам лише факт належності позивачу автомобіля, яким здійснювалося перевезення вантажу та перебування водія у трудових відносинах з позивачем не є доказом того, що позивач на замовлення саме відповідача здійснював перевезення вказаного вантажу за даним маршрутом на підставі товарно-транспортної накладної №143/28 від 19.05.2015р.

При цьому, суд приймає до уваги те, що сума перевезення у спірній товарно-транспортній накладній становить 22 924 грн., в той же час позивач просить стягнути з відповідача лише заборгованість в розмірі 22 537,73 грн.

Щодо посилання позивача, в обґрунтування позовних вимог, на акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 21.05.2015р. №1186, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено апеляційним судом вище, предметом даного позову є вимога про стягнення заборгованості в розмірі 22537,73 грн. за надані послуги перевезення вантажу за маршрутом: м.Київ, вул. Богатирська, 3 до м. Охтирка на підставі товарно-транспортної накладної №143/28 від 19.05.2015р.

Разом з тим, як встановлено апеляційним судом, згідно акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 21.05.2015 р. №1186, позивачем надані, а відповідачем прийнятті без зауважень транспортні послуги за маршрутом: м. Київ - м. Вишгород - м. Олександрія - м. Красноармійськ - м. Димитрів - м. Київ - м. Харків - м. Олександрія - м. Миколаїв - м. Київ - м. Дніпродзержинськ - м. Фастів -м. Київ - м. Кривий Ріг - м. Олександрія - м. Люцерна - м. Енергодар - м. Київ - м. Одеса - м. Київ - м. Енергодар - м. Київ. Автотранспорт: Мерседес Бенс 1838 НОМЕР_3; прицеп Кроне, водій ОСОБА_4

Таким чином, в акті здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 21.05.2015 р. №1186, відсутній перелік наданих позивачем та прийнятих відповідачем транспортних послуг за маршрутом: м. Київ, вул. Богатирська, 3 до м. Охтирка, тому даний акт не приймається судом апеляційної інстанції як належний та допустимий доказ в підтвердження наявності у відповідача перед позивачем заборгованості в розмірі 22 537,73 грн. за послуги перевезення вантажу на підставі товарно-транспортної накладною №143/28 від 19.05.2015р. за вищевказаним маршрутом.

Крім того, з акту та ТТН не вбачається, шо перевезення здійснював один автомобіль, зокрема в акті від 21 травня 2015 р. зазначено автомобіль Мерседес Бенц 1838 НОМЕР_3(а.с. 17), а в товарно- транспортній накладній № 143/28 зазначено автомобіль з номерним знаком НОМЕР_1.(а.с. 20)

Отже, з огляду на наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача 22537,73 грн. заборгованості за послуги перевезення є необґрунтована, документально не підтверджена, а тому не підлягає задоволенню.

Щодо подання скаржником до апеляційної скарги додаткових доказів, а саме: претензії відповідача від 02.06.2015р. №60; листа позивача від 15.06.2015р. №270; листа позивача від 14.06.2016р. №183; претензії ПАТ "Оболонь" від 28.05.2015р. №1377/0/2-15, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, норми процесуального закону регламентують принцип диспозитивності судового процесу, згідно з яким особа самостійно здійснює свої процесуальні права та обов'язки без втручання суду.

Згідно ч.ч. 1, 2, 4, 8 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Обґрунтовуючи поважність причин неподання даних доказів до суду першої інстанції, скаржник посилається на те, що у зв'язку із частковим завантаженням виробничих потужностей, керівництвом позивача прийнято рішення про встановлення для працівників триденного робочого тижня (вівторок, середа, четвер), що свідчить про поважність причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що прийняття судом апеляційної інстанції доказів, які не були подані до суду першої інстанції, без доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від учасника справи, який подає такі докази, є свідченням того, що суд не дотримується однієї з засад судочинства у господарських судах, а саме - змагальності сторін.

Апеляційний господарський суд, надаючи оцінку причинам неподання скаржником даних доказів до суду першої інстанції, приходить до висновку, що скаржник не обґрунтував неможливість подання даних доказів до суду першої інстанції, з причин, що об'єктивно не залежали від нього, тому суд, з метою дотримання принципу рівності і змагальності сторін та вимог ч. ч. 1, 2 ст. 13, ч. 1 ст. 80, ст. 269 ГПК України не приймає та не досліджує дані докази на стадії перегляду в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції постановив рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права , з урахуванням усього вищевказаного у апеляційного суду немає правових підстав для його скасування.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Рівненської області від 11.09.2018 р. у справі №918/347/18 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" - без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" на рішення Господарського суду Рівненської області від 11.09.2018 р. у справі № 918/347/18 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Рівненської області.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.