ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15 січня 2019 р. Справа №903/449/17

за позовом: фізичної особи-підприємця Здрок Ірини Миколаївни

до відповідача: Приватного підприємства "СТВ-Луцьк"

про стягнення 22984 грн.

Суддя Шум М.С.

секретар с/з Кобись Є.О.

Представники сторін:

від позивача: Василюк І.М., адвокат

від відповідача: ОСОБА_4, директор

Суть спору: фізична особа-підприємець Здрок Ірина Миколаївна звернулася до Господарського суду Волинської області із позовною заявою до Приватного підприємства "СТВ-Луцьк" про стягнення 22984 грн.

Обґрунтовуючи позов позивач вказує, що згідно заявки №1502/16 від 15.02.2016р. між ФОП Здрок І. М. та ПП "СВТ-Луцьк" було погоджено перевезення вантажу (цукор) автомобільним транспортом позивача за маршрутом Луцьк-Лівани, Латвія. Згідно заявки на перевезення вантажу вартість перевезення склала 800,00 євро за офіційним курсом НБУ. Вказана заявка виконана ФОП Здрок І. М., що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною серії А № 166184 від 16.02.2016 року. Однак товар не було розвантажено, оскільки отримувач відмовився від вантажу, внаслідок чого, за вказівкою замовника товар було повернуто в Україну. 24.02.2016 року позивачем було надано відповідачу акт надання послуг №25, який останній відмовився підписувати, також виставлено рахунок-фактуру №25 від 24.02.2016 року на суму 45968,00 грн.. Відповідач лише частково здійснив оплату наданих послуг, внаслідок чого позивач поніс збитки.

В судовому засіданні адвокат позивача позов підтримав, вимоги просив задоволити із врахуванням заяви про зміну предмета прозову(вх.№01-69/9/17 від 22.06.2017р.), наполягав на стягненні з відповідача збитків в розмірі 22984 грн..

Представник відповідача просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Беручи до уваги приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, господарський суд визнавши зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами, -

встановив:

15.02.2016 між ПП "СТВ-Луцьк" та "SIA ADUGS Producion" було укладено Контракт №1/16, предметом якого (п.1.2) визначено поставку (згідно Специфікації) орієнтовно 100 тонн цукру(а.с.40-41).

Згідно п.1 специфікації(а.с.42) укладеної між ПП "СТВ-Луцьк" та "SIA ADUGS Producion", строк поставки товару 18.02.2016р.(в робочий час з 09:00 год. до 18:00 год.).

З метою виконання вказаного контракту, відповідач звернувся до Перевізника - ФОП Здрок І. М., для перевезення цукру за маршрутом Луцьк - Лівани (Латвія)

Відповідно до заявки на перевезення №1502/16 від 15.02.2016, ФОП Здрок І.М. (Перевізник) зобов'язалась доставити вантаж (цукор) вагою 21 тонна в Латвію, м. Даугавпілс; термін доставки вантажу (по заявці) 19.02.- 23.02.2016р., сума фрахту 800 євро по курсу НБУ.

Згідно CMR №166184(а.с.9) автомобіль DAF НОМЕР_2 з причіпом НОМЕР_1, які на праві власності належать позивачу(а.с.209-210), 16.02.2016р. були поставлені на загрузку вантажу.

16.02.2016р.(згідно відміток на CMR №166184) вказаний вище автомобіль з вантажем пройшов радіологічний контроль Державної екологічної інспекції у Волинській області, 17.02.2016 митний контроль Державної фіскальної служби України.

Перевізником доставка цукру "SIA ADUGS Producion" (вантажоотримувачу) автомобілем DAF НОМЕР_2 з причіпом НОМЕР_1 здійснена 18.02.2016р. о 23:00 год., що стверджується документами наданими відповідачу їх латвійськими контрагентами(а.с.43-46), тобто в неробочий час, тому автомобіль з вантажем не було розвантажено вантажоотримувачем. Дана обставина позивачем не заперечується та не спростовується.

19.02.2016р. була оформлена CMR LV-213966(відправник товару "SIA ADUGS Producion", одержувач ПП "СВТ-Луцьк"), автомобіль DAF НОМЕР_2/НОМЕР_1 з вантажем(яким здійснювалось перевезення) повернуто ПП "СВТ-Луцьк"(а.с.10).

23.02.2016р.(згідно відміток на CMR LV-213966) вказаний вище автомобіль з вантажем пройшов радіологічний контроль Державної екологічної інспекції у Волинській області, та митний контроль Державної фіскальної служби України.

По заявці №1502/16 від 15.02.2015р. виникли зобов'язання з перевезення вантажу (цукор) з Луцька до Латвії, на зворотну доставку вантажу заявка між сторонами не укладалась.

24.02.2016р. ПП "СВТ-Луцьк" позивачем виставлено рахунок на оплату послуг у сумі 45968 грн.(а.с.12), до складу якої включено витрати в сумі 22984 грн. за перевезення вантажу по маршруту м. Луцьк - м. Ієсалники, Ліванський край (Латвія), згідно заявки №1502/16 від 15.02.2016, та 22984,00 грн. витрати за зворотну доставку вантажу, згідно CMR LV-213966, м. Даугавпілс (Латвія) - м. Луцьк.

Відповідачем вказаний рахунок оплачено у сумі 22984 грн. (за перевезення вантажу в Латвію), витрати за зворотну доставку вантажу відповідач оплатити відмовився (Лист від 18.03.2016 №702), посилаючись на те, що підприємство потерпіло великі збитки із-за несвоєчасного виїзду в рейс завантаженого товаром автомобіля DAF НОМЕР_2/НОМЕР_1, що стало підставою звернення позивача до господарського суду.

Заявою від 22.06.2017р. позивач змінив предмет позову та просить стягнути з відповідача збитки в сумі 22984,00 грн., згідно ст.22, 623 ЦК України, що складають витрати понесені в результаті зворотної доставки вантажу за маршрутом Лівани (Латвія)-Луцьк. Адвокат позивача в судовому засіданні зазначив, що вина відповідача полягає в тому, що останній та його латвійський контрагент не забезпечили належне розвантаження автомобіля, який перевіз вантаж.

Перевезення вантажу, яке є предметом спору у даній справі, за своєю правовою природою є міжнародним перевезенням вантажу автомобільним транспортом.

Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписи ст.207 Цивільного кодексу України передбачають, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Вказана норма кореспондується, також зі ст.193 Господарського кодексу України.

За змістом ст.908 ЦК України, загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч.4 ст.909 ЦК України).

Перевізник зобов'язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк (ч.1 ст. 919 ЦК України).

Статтею 920 ЦК України встановлено, що, у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст.306 ГК України, перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

Статтею 307 ГК України встановлено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України (Стаття 9).

Відповідно до ст.1, 2 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956р.(далі - Конвенція), така застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін. Для цілей цієї Конвенції "транспортний засіб" означає автомобілі, автопоїзди, причепи і напівпричепи як це визначено в статті 4 Конвенції про дорожній рух від 19 вересня 1949 року.

Згідно ст.4 та ст.5 Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, договір перевезення встановлюється накладною. Накладна складається в 3 оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником (транспортером), при цьому ці підписи можуть бути надрукованими або замінені штемпелями відправника і перевізника (транспортера), якщо це допускається законодавством країни, в якій складена накладна. Перший примірник накладної передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій зберігається перевізником (транспортером).

Згідно ст.9 Конвенції, вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Якщо вантажна накладна не містить спеціальних застережень перевізника, то, якщо не доведено протилежне, припускається, що вантаж і його упаковка були зовні в належному стані в момент прийняття вантажу перевізником, і що кількість вантажних місць, а також їх маркування та нумерація відповідали заявам, які містилися у вантажній накладній.

За приписами ст.12 Конвенції, відправник має право розпоряджатися вантажем, зокрема, вимагати від перевізника припинення перевезення, зміни місця, передбаченого для доставки вантажу, або здачі вантажу одержувачу, іншому, ніж зазначений у вантажній накладній. Відправник втрачає це право з того моменту, коли другий примірник накладної переданий одержувачу або коли останній здійснює свої права, передбачені в пункті 1 статті 13; з цього моменту і надалі перевізник керується вказівками одержувача.

Однак, право розпорядження вантажем належить одержувачу з моменту складання вантажної накладної, якщо у вантажній накладній відправником зроблена відповідна позначка.

Якщо, здійснюючи своє право розпорядження вантажем, одержувач дає наказ доставити вантаж іншій особі, остання не має права призначити інших одержувачів.

Право розпорядження вантажем здійснюється за таких умов:

а) відправник чи, у випадку, зазначеному в пункті 3 цієї статті, одержувач, який бажає здійснити це право, представляє перший примірник вантажної накладної, яка містить нові інструкції перевізнику, а також звільняє перевізника від відповідальності за будь-які витрати, шкоду і збитки, викликані виконанням таких інструкцій;

b) виконання таких інструкцій є можливим у той момент, коли їх одержує особа, яка повинна їх виконати; воно не порушує нормальний хід роботи підприємства перевізника і не впливає на відправників чи одержувачів інших вантажів;

c) такі інструкції не призводять до розбивки вантажу.

Якщо перевізник не може виконати отримані ним інструкції в силу положень підпункту b) пункту 5, він негайно повідомляє про це особу, яка надала такі інструкції.

Перевізник, який не виконав інструкції, що були йому надані відповідно до положень цієї статті, або який виконав такі інструкції, не вимагаючи надання йому першого примірника вантажної накладної, несе відповідальність перед особою, яка має право пред'явити претензію, за будь-які заподіяні таким чином шкоду або збитки.

Якщо виникають обставини, що перешкоджають здачі вантажу після його прибуття на місце, призначене для здачі, перевізник запитує інструкції у відправника. Якщо одержувач відмовляється прийняти вантаж, відправник має право розпорядитися вантажем без пред'явлення першого примірника вантажної накладної. Одержувач, навіть якщо він відмовився від прийняття вантажу, може тим не менше вимагати його доставки доти, доки перевізник не одержав від відправника протилежних інструкцій.

Відповідно ч.1 ст. 16 Конвенції, перевізник має право на відшкодування витрат, викликаних запитом про надання інструкцій чи виконанням таких інструкцій, якщо такі витрати не є наслідком його власних дій або недогляду.

Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів закріплює форму міжнародної товарно-транспортної накладної (СМR), яка підтверджує факт приймання-передачі вантажу та наявність договірних відносин між перевізником і вантажовідправником (вантажоодержувачем), а також умови перевезення вантажу на основі положень Конвенції.

При цьому, Конвенція передбачає та регулює питання, що виникають з міжнародного перевезення вантажів транспортними засобами, зокрема щодо статусу учасників правовідносин, їх прав та обов'язків, а також наслідків порушення зобов'язань з перевезення та положень цієї Конвенції.

Згідно ч.1-3 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Згідно ч.1 ст.218 Господарського кодексу України(далі - ГК України), підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно ч.1 ст.224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно ст.623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

До істотних обставин, що підлягають з'ясуванню судом та доведенню сторонами у спорі про відшкодування заподіяної шкоди, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини.

Підставою для відшкодування збитків є вина особи, яка їх заподіяла, за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями винної особи і самими збитками.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільного правопорушення, цивільно-правова відповідальність не настає.

Суд вважає, що позивачем не доведено наявність усіх елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення та за встановленими обставинами справи у діях відповідача не вбачається наявності останнього. А саме не доведено протиправної поведінки та вини відповідача відповідача, а також причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, яка заявлена позивачем.

В матеріалах справі відсутні докази запиту перевізником інструкцій у відправника щодо описаного випадку з неприйняття вантажу вантажоотримувачем та відповідно надання відправником будь-яких інструкцій, з огляду на зазначене суд вважає, що перевізник діяв на власний розсуд.

Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно заявки на перевезення №1502/16 від 15.02.2016р., ФОП Здрок І.М. (Перевізник) зобов'язалась доставити вантаж з 19.02.- 23.02.2016р., проте згідно на CMR LV-213966 - 19.02.2016р. перевізник вже повертав не розвантажений автомобіль DAF НОМЕР_2 з причіпом НОМЕР_1, а 23.02.2016р. вказаний автомобіль перетинав кордон України на в'їзд, проте відповідно до вказаної заявки міг по 23.02.2016р. виконати свій договірний обов'язок по доставці вантажу, що свідчить про порушення останнього саме зі сторони позивача.

Згідно ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи документи та пояснення сторін, господарський суд, оцінюючи подані сторонами докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, позбавлені фактичного та правового обґрунтування, а також такі, що не відповідають, як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з чим прийшов висновку, що право чи інтерес позивача не порушені, тому відмовляє в позові з підстав необґрунтованості та безпідставності позовних вимог.

Суд залишає заяви відповідача про застосування строків давності без розгляду, оскільки дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних з інших підстав.

Керуючись ст.73-79, 86, 129, 130, 185, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено

21.01.2019

Суддя М. С. Шум