СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2019 р. Справа № 922/1406/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Тихий П.В.,

за участю секретаря судового засідання Шило А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Максименка Тараса Леонідовича (вх. №843 Х/1-42) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.09.2018 у справі №922/1406/18,

за позовом Заступника керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області, м. Ізюм в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області,

до 1. Ізюмської міської ради, м. Ізюм,

2. Фізичної особи-підприємця Максименка Тараса Леонідовича, м. Ізюм,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача - Відділ державної реєстрації виконавчого комітету Ізюмської міської ради, м. Ізюм,

про визнання незаконним рішення,-

ВСТАНОВИЛА:

Заступник керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області, м. Ізюм, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (позивач) звернувся до господарського суду з позовом до Ізюмської міської ради, м. Ізюм (перший відповідач), Фізичної особи-підприємця Миксименка Тараса Леонідовича, м. Ізюм (другий відповідач), в якому просить суд:

1.Визнати незаконними та скасувати п. п.2, 3, 4, 5, 6 рішення 49 сесії Ізюмської міської ради 7 скликання №1237 від 03.10.2017 "Про розгляд звернення фізичної особи - підприємця Максименка Тараса Леонідовича".

2.Визнати недійсним договір особистого строкового сервітуту, який укладений 03.11.2017 між Ізюмською міською радою Харківської області та ФО-П Максименком Т.Л.

3.Зобов'язати фізичну особу - підприємця Максименка Т.Л. повернути, а ізюмську міську раду Харківської області прийняти земельну ділянку кадастровий номер :31:001:0008 площею 0,0030 га, вартістю 25025 грн. 70 коп., розташовану за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Залікарняна, 2-"Д", шляхом внесення відомостей до земельно-кадастрової документації.

4.Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38198199 від 17.11.2017, державного реєстратора виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області Мітіної В.В.

5.Стягнути з Ізюмської міської ради Харківської області та ФО-П Максименка Т.Л. сплачений судовий збір у розмірі 7048 грн. на користь прокуратури Харківської області, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, код 820172, рахунок 7171, код класифікації видатків бюджету - 2800."

Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.09.2018 у справі №922/1406/18 у задоволенні позову відмовлено частково; визнано недійсним договір особистого строкового сервітуту, який укладений 03.11.2017 між Ізюмською міською радою Харківської області та Фізичною особою-підприємцем Максименком Тарасом Леонідовичем; зобов'язано фізичну особу - підприємця Максименка Тараса Леонідовича повернути, а Ізюмську міську раду Харківської області прийняти земельну ділянку кадастровий номер :31:001:0008 площею 0,0030 га, вартістю 25025,70 грн, розташовану за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Залікарняна, 2-"Д", шляхом внесення відомостей до земельно-кадастрової документації; стягнуто солідарно з Ізюмської міської ради Харківської області та Фізичної особи - підприємця Максименка Тараса Леонідовича на користь Прокуратури Харківської області суму судового збору в розмірі 3524,00 грн з підстав доведеності факту удаваності правочину. Відмовляючи в задоволенні першої позовної вимоги суд наголосив, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, не може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку господарського судочинства. Поряд з цим позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38198199 від 17.11.2017, державного реєстратора виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області Мітіної В.В. визнані безпідставними, оскільки державний реєстратор не виступає відповідачем в даному спорі.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду Фізична особа-підприємець Максименко Тарас Леонідович звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обгрунтуванні апеляційної скарги вказує, що викладені у рішенні виснови суду не відповідають обставинам справи, а рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки:

-позов адресовано до неналежного співвідповідача - Ізюмської міської ради, замість Виконавчого комітету відповідної ради;

-прокурором невірно визначено орган, щодо порушеного інтересу якого здійснено зверення до суду. В підтвердження відповідної позиції апелянт вказує, що органами Держгеокадастру у Харківській області не було встановлено порушення законодавства в сфері землекористування;

-недоведено наявність підстав для визнання правочину удаваним. Одночасно вказано про неврахування судом обставини розташування поряд з місцем сервітуту земельної ділянки, яка перебуває в його користуванні.

У судове засідання, яке відбулось 14.01.2019, з'явився прокурор прокуратури Харківської області, представник позивача та особисто Фізична особа-підприємець Максименко Тарас Леонідович. Представник першого відповідача у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановила, що рішення Господарського суду Харківської області від 03.09.2018 у справі №922/1406/18 не відповідає в повній мірі нормам матеріального та процесуального права, враховуючи таке.

З матеріалів справи вбачається, що пунктом 1 рішення 49 сесії Ізюмської міської ради 7 скликання № 1237 від 03.10.2017 "Про розгляд звернення фізичної особи-підприємця Максименка Тараса Леонідовича" затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою формування земельної ділянки комунальної власності площею 0,0030 га, що розташована за адресою: Харківська обл., м. Ізюм, вул. Залікарняна, кадастровий номер :31:001:0008, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, цільове призначення: 03.03.07.

Пунктами 2, 3 рішенням дозволено ФОП Максименку Т.Л. укласти договір особистого строкового сервітуту терміном на 5 років відносно земельної ділянки площею 0,0030 га, що розташована за адресою: Харківська обл., м. Ізюм, вул. Залікарняна, кадастровий номер :31:001:0008, для встановлення тимчасової споруди - стаціонарного металевого павільйону з продажу запасних частин сільськогосподарської техніки та промислових товарів з визначенням плати за право користування вказаною земельною ділянкою на умовах особистого строкового сервітуту у сумі, що дорівнює 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Згідно п. 4.1, 4.2, 4.3 рішення зобов'язано ФОП Максименка Т.Л. виконувати обов'язки землекористувача, відповідно до вимог земельного законодавства України. У місячний термін укласти договір особистого строкового сервітуту щодо вказаної земельної ділянки.

03.11.2017 на виконання рішення Ізюмської міської ради між територіальною громадою міста Ізюм в особі Ізюмської міської ради та ФОП Максименко Т.Л. укладено договір особистого строкового сервітуту.

Згідно з Договором, особистий строковий сервітут встановлюється відносно земельної ділянки площею 0,0030 га, що становить 30 кв.м., кадастровий номер :31:001:0008, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, правовий режим: комунальна власність територіальної громади міста Ізюм, яка розташована за адресою: м. Ізюм, вул. Залікарняна, 2-Д. Земельна ділянка належить правонадавачу в інтересах сервітуарія для встановлення тимчасової споруди - стаціонарного металевого павільйону з продажу запчастин до сільськогосподарської техніки та промислових товарів, згідно з кадастровим планом сервітуту (додаток до договору, який є невід'ємною частиною цього Договору (п. 1.1 Договору).

Договором встановлюється строковий особистий сервітут терміном на 5 (п'ять) років, з 03.11.2017 по 03.11.2022 (п.2.1 Договору).

Пунктом 3.1. Договору передбачений розмір плати за сервітутне користування земельною ділянкою, яка дорівнює розміру орендної плати, що становить 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік і складає 3003,08 грн на рік. Розмір плати за користування земельною ділянкою підлягає щорічній індексації без внесення змін до даного договору.

Згідно з актом визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ФО-П Ставицька С.І. визначила, а ФО-П Максименко Т.Л. прийняв межі земельної ділянки.

17.11.2017 відповідно до Витягу договір особистого строкового сервітуту державним реєстратором виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області Мітіною В.В. внесений до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

Відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, який наданий міськрайонним управлінням в Ізюмському району та м. Ізюмі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 21.03.2018 за №10-20-0.23,021-194/122-18 нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер :31:001:0008, що розташована за адресою: м. Ізюм, вул. Залікарняна, 2-Д, станом на 21.03.2018 становить 25025,70 грн.

Ізюмською місцевою прокуратурою Харківської області за результатами проведеного вивчення стану законності у сфері земельних відносин та містобудування на території м.Ізюм Харківської області, було встановлено, що надання у користування зазначеної земельної ділянки здійснено з порушенням вимог чинного законодавства. Прокуратура зазначає, що внаслідок прийняття спірного рішення та укладення згаданого договору, було порушено інтереси держави у сфері земельних відносин, застосовано невірний механізм надання та одержання в користування земельної ділянки. Договір особистого строкового сервітуту може бути укладений лише після прийняття рішення органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про затвердження технічної документації із землеустрою щодо становлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту.

Прокурор наголошує, що рішення першого відповідача та укладений договір суперечать вимогам законодавства, а їх відносини відповідають правовідносинам оренди земельної ділянки, а не особистого строкового сервітуту. З огляду на викладене, прокурор просить суд визнати незаконним та скасувати п.п. 2, 3, 4, 5, 6 рішення Ізюмської міської ради 7 скликання № 1237 від 03.10.2017, визнати недійсним Договір, укладений на виконання незаконного рішення ради, з підстав передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, зобов'язати другого відповідача повернути отриману земельну ділянку та скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам колегія суддів виходить з наступного.

Згідно положень ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Стосовно визначення органу уповноваженого державою здійснювати функції у спірних правовідносинах та наділеного Законом правом на звернення до суду.

Згідно ст. 20 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачених Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1 "Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру", затвердженого постановою КМУ від 14.01.2015 № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезічної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, родючості ґрунтів.

Пунктом 1 "Положення про Головне управління Держгеокадастру в Харківській області", затвердженого Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру 17.11.2016 № 308 (далі Положення) передбачено, що Головне управління Держгеокадастру у Сумській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

За змістом п. п. 30 п. 4 Положення повноваження Головного управління Держгеокадастру щодо здійснення державного нагляду (контролю) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Таким чином, органом, уповноваженим державою здійснювати функції у спірних правовідносинах та наділеним Законом правом на звернення до суду, є Головне управління Держгеокадастру у Харківській області.

Колегія суддів не погоджується з твердженням апелянта та представника позивача з приводу неправильного визначення прокурором в якості позивача -Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, з огляду на те, що органами Держгеокадастру у Харківській області не було встановлено порушення законодавства в сфері землекористування. Слід зазначити, що в даному випадку предмет позову полягає у визнанні недійсним договору сервітуту з підстав його удаваності. При цьому надання правової оцінки правочину на предмет його удаваності не входить до повноважень органів Держгеокадастру України, оскільки є виключною прерогативою суду. У зв'язку з цим органами Держгеокадастру у Харківській області не може бути надана жодна документація на підтвердження факту порушення відповідачами законодавства в сфері землекористування у вигляді укладення удаваного правочину.

Враховуючи викладене, розглянувши доводи прокурора щодо наявності порушення інтересів територіальної громади і держави та необхідність їх захисту, суд визнає належними визначені підстави для звернення до суду в інтересах вказаного в позовній заяві органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Тому суд не вбачає обґрунтованими заперечення щодо відсутності підстав для звернення прокурора до суду з даним позовом.

Розглядаючи вимоги прокурора по суті з урахуванням правових підстав позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 98 Земельного кодексу України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Види права земельного сервітуту встановлює стаття 99 Земельного кодексу України, а саме: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд, інші земельні сервітути.

Зазначена стаття визначає суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

Обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб.

Положеннями статті 401 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно зі статтею 402 Цивільного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки

Тобто, законодавець пов'язує встановлення земельного сервітуту для власників чи користувачів суміжних земельних ділянок, які не можуть бути задоволені іншим чином (у т.ч. укладенням договору оренди), ніж встановлення сервітуту.

Таким чином, потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, наприклад, пройти чи проїхати до своєї земельної ділянки, користуватися належною йому будівлею тощо.

Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом як встановленням права користування чужим майном - сервітуту.

З п. 2 спірного рішення та п. 1.1 Договору вбачається, що земельна ділянка передається не для задоволення перелічених потреб, обумовлених ст. 404 ЦК України, а для встановлення павільйону з продажу запасних частин сільськогосподарської техніки та промислових товарів, тобто для ведення торгової діяльності.

Як вбачається із матеріалів справи земельна ділянка надавалась Фізичній особі-підприємцю Миксименко Тарасу Леонідовичу не як власнику або суміжному землекористувачу для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, а для розміщення торгівельного павільйону з метою здійснення підприємницької діяльності, що суперечить положенням статті 98 Земельного кодексу України.

Таким чином, укладанням договору строкового особистого сервітуту Ізюмська міська рада фактично надала ділянку у користування на умовах оренди.

В силу положень ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Комплексний аналіз укладеного між відповідачами правочину дає підстави вважати, що договір сервітуту від 03.11.2017 за своєю правовою природою є договором оренди землі, що зумовлює застосування до нього положень законодавства, яке регулює саме правовідносини пов'язані із орендою земельних ділянок державної та комунальної форм власності.

Відповідно до положень ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

За умовами п. 2 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 134 ЗК України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Матеріали справи не містять рішення Ізюмської міської ради щодо проведення земельних торгів з метою продажу права оренди земельної ділянки площею 0,0030 га, кадастровий номер :31:001:0008 або договори на проведення торгів, а тому фактичний договір оренди земельної ділянки від 03.11.2017, яка належить до земель комунальної власності, укладений за відсутності рішення Ізюмської міської ради про укладення договору оренди землі, прийнятого у порядку, передбаченому чинним законодавством, або за результатами проведення аукціону.

За приписами ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

Встановлені обставини дають підстави вважать, що оскаржуваний правочин не відповідає вимогам законодавства щодо надання в орендне користування земельної ділянки. Другому відповідачу фактично було надано в користування земельну ділянку поза процедурою торгів, за відсутності відповідного рішення власника земельної ділянки з цього приводу.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 р. по справі №905/3280/16.

У зв'язку з цим колегія суддів, погоджується з позицією місцевого господарського суду щодо неправомірності передачі земельної ділянки Фізичній особі-підприємцю Миксименко Тарасу Леонідовичу на умовах договору сервітуту.

За таких обставин судом апеляційної інстанції, на відміну від позиції Господарського суду Харківскої області, встановлено правомірність позовних вимог в частині визнання незаконними та скасування п. п.2, 3, 4, 5, 6 рішення 49 сесії Ізюмської міської ради 7 скликання №1237 від 03.10.2017 "Про розгляд звернення фізичної особи - підприємця Максименка Тараса Леонідовича".

Колегія суддів не погоджується з визначеними судом першої інстанції підставами відмови в задоволенні позову в даній частині з огляду на таке.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, як зазначено у частинах першій, другій статті 55 Конституції України.

Саме суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості звернутися з відповідною заявою до компетентного суду.

Відповідно до Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення у межах Конституції України і законів держави. Конституція України (частина друга статті 19) передбачає, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Цей принцип знайшов своє відображення у статті 74 Закону № 280/97-ВР, згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

У частинах першій та четвертій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права і обов'язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією, породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Органи місцевого самоврядування відповідно до Закону № 280/97-ВР наділені значними повноваженнями у різних галузях, зокрема, у сфері регулювання земельних відносин.

Пункт 34 частини 1 статті 26 зазначеного Закону встановлює, що до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин.

Також відповідно до пунктів "а" і "г" статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад належать розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За змістом статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

З аналізу вказаних норм у їх сукупності можна зробити висновок, що прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, що пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин. Тобто, рішення органу місцевого самоврядування є підставою виникнення, зміни або припинення прав та обов'язків фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до статей 152, 155 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. Землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У Рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Разом з тим із вказаного Рішення Конституційного Суду України вбачається, що такі рішення органу місцевого самоврядування можуть бути оскаржені в інший спосіб.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55, статті 124 Конституції України.

У такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно із статтею 16 ЦК України, якщо фактично підставою пред'явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відтак, рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку господарського судочинства.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу, позивача, з урахуванням принципу свободи розпорядження власними процесуальними правами, не можна покладати обов'язок об'єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на підставі такого рішення.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17, від 19 червня 2018 року у справі № 916/1979/13.

Зважаючи на все вищенаведене, судова колегія зазначає,що згідно ч. ч. 1, 3, 4 і 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відтак, оспорювані договори на встановлення земельного сервітуту необхідно розцінювати на відповідність їх умов нормам чинного законодавства на момент їх укладення.

Зважаючи на наведені вище норми законодавства, що регулюють порядок встановлення сервітуту, а також на те, що скаржником не доведено факту неможливості реалізації свого права іншим способом ніж встановлення земельного сервітуту, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суд щодо порушення відповідачами вимог чинного законодавства під час укладення договорів сервітуту.

Відповідно до ст. 406 ЦК України визнання договору, що є підставою для встановлення сервітуту, недійсним є підставою для припинення і самого сервітуту.

У зв'язку з цим колегія суддів погоджується з позицію місцевого господарського суду про правомірність заявлення позовних вимог в частині визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту, який укладений 03.11.2017 між Ізюмською міською радою Харківської області та ФО-П Максименком Т.Л. та зобов'язання фізичну особу - підприємця Максименка Т.Л. повернути, а ізюмську міську раду Харківської області прийняти земельну ділянку кадастровий номер :31:001:0008 площею 0,0030 га, вартістю 25025 грн. 70 коп., розташовану за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Залікарняна, 2-"Д", шляхом внесення відомостей до земельно-кадастрової документації.

Щодо вимоги прокурора про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38198199 від 17.11.2017, державного реєстратора виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області Мітіної В.В., суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Статтею 45 ГПК України визначено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Статтею 121 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 4 ГПК України передбачає право відповідних осіб звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Як свідчать матеріали справи, прокурор звернувся до господарського суду з даним позовом до відповідачів: Ізюмської міської ради та ФОП Максименка Т.Л., натомість вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38198199 від 17.11.2017, державного реєстратора виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області Мітіної В.В. пред'явлена до Відділу державної реєстрації виконавчого комітету Ізюмської міської ради, який не є відповідачем у даній справи, а є третьою особою.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду Харківської області, що вимога прокурора про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38198199 від 17.11.2017, державного реєстратора виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області Мітіної В.В., не підлягає задоволенню.

Колегія суддів визнає безпідставними доводи апелянта з приводу обрання Ізюмською місцевою прокуратурою Харківської області неналежного співвідповідача - Ізюмської міської радіїи, замість Виконавчого комітету відповідної ради, оскільки саме Ізюмська міська рада виступає стороною оспорюваного договору, а відтак здійснює порушення права і охоронюваних законом інтересу позивача.

Оцінюючи вищенаведені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Миксименка Тараса Леонідовича підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Харківської області від 03.09.2018 у справі №922/1406/18 скасуванню в частині відмови в задоволенні позову про визнання незаконними та скасування п. п.2, 3, 4, 5, 6 рішення 49 сесії Ізюмської міської ради 7 скликання №1237 від 03.10.2017 "Про розгляд звернення фізичної особи - підприємця Максименка Тараса Леонідовича", з прийняттям в цій частині нового рішення, про задоволення позову.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Максименка Тараса Леонідовича задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 03.09.2018 у справі №922/1406/18 скасувати в частині відмови в задоволенні позову про визнання незаконними та скасування п. п.2, 3, 4, 5, 6 рішення 49 сесії Ізюмської міської ради 7 скликання №1237 від 03.10.2017 "Про розгляд звернення фізичної особи - підприємця Максименка Тараса Леонідовича".

Прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати незаконними та скасувати п. п.2, 3, 4, 5, 6 рішення 49 сесії Ізюмської міської ради 7 скликання №1237 від 03.10.2017 "Про розгляд звернення фізичної особи - підприємця Максименка Тараса Леонідовича".

В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 03.09.2018 у справі №922/1406/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 18.01.2019.

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя П.В. Тихий