ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09 січня 2019 р. Справа № 903/723/18

Господарський суд Волинської області у складі судді Костюк С. В., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

до відповідача: Фізичної особи - підприємця Книша Степана Миколайовича

про стягнення 66390 грн. збитків

за участю представників-учасників справи:

від позивача: н/з;

від відповідача: н/з.

У зв'язку з неявкою сторін, запис розгляду судової справи не здійснювався, відповідно до ч.3 ст. 222 ГПК України.

в с т а н о в и в:

Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" звернулося з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Книша Степана Миколайовича про відшкодування збитків в порядку регресу в сумі стягнення 66390,00 грн.

При обґрунтуванні заявленої вимоги вказує, що між позивачем та відповідачем 16.11.2015 року було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/6208155; за умовами договору позивач взяв зобов'язання, у разі настання страхового випадку, за участю забезпеченого транспортного засобу, автомобіля марки «DAF-XF», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам; 25.02.2016 року водій автомобіля, що належить відповідачу, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння допустив зіткнення з автомобілем марки «AUDI-80», реєстраційний номер НОМЕР_2; вироком Рожищенського районного суду від 03.06.2016 року водія зазначеного автомобіля визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 286 КК України, ухвалою апеляційної інстанції від 03.08.2016 року вирок залишено без змін; загальний розмір понесених позивачем витрат склав 66390,00 грн., з них 49500,00 грн. виплачене страхове відшкодування в зв'язку з визнанням події (ДТП) страховим випадком, 5512,00 грн. моральна шкода; 11378,00 грн. витрати на поховання та моральна шкода згідно заяви від 20.07.2017 року; посилаючись на норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (п.п. а) 38.1.1 п. 38.1 ст. 38), Цивільного кодексу України (ст. ст. 1166, 1172, 1187, 1191), Закон України «Про страхування», вказує, що до позивача (Страховика) перейшло право регресної вимоги з моменту виплати страхового відшкодування; а враховуючи те, що винуватець ДТП перебуває в трудових відносинах з відповідачем, відповідач зобов'язаний відшкодувати виплачену страховиком суму страхового відшкодування 66390,00 грн.

Ухвалою суду від 09.10.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 30.10.2018 року, ухвалою суду від 30.10.2018 року відкладено підготовче засідання на 15.11.2018 року.

Відповідач 15.11.218 року подав відзив на позов, в якому вимогу позивача повністю заперечує, вказуючи, що виходячи з норм статей 1167, 1172, 1187, 1188 Цивільного кодексу України - шкода (в т.ч. моральна) заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується роботодавцем, якщо така шкода завдана їх працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків; однак на момент вчинення ДТП водій ОСОБА_2 не виконував трудових обов'язків, а тому повинен безпосередньо відповідати за завданні страховій компанії збитки, оскільки саме він, будучи в стані алкогольного сп'яніння, винен в спричиненні ДТП.

При цьому посилається на докази, що підтверджують зазначене у відзиві та вказав, що долучена до позовної заяви довіреність № 2102 від 31.08.2018 року на Бабича Є. М. не надає йому повноважень підписувати позовну заяву. У відзиві на позов заявив клопотання витребувати з прокуратури Волинської області матеріали кримінального провадження №0000030 по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, вказавши, що в матеріалах кримінального провадження містяться докази, які мають значення для правильного вирішення спору по справі №903/723/18, дане клопотання задоволено, про що зазначено в ухвалі суду від 15.11.2018 року.

30.11.2018 року представник позивача подав відповідь на відзив відповідача, в якій вказує, що згідно довіреності № 2102 від 31.08.2018 року йому надано повноваження підписувати будь-які заяви, дане тлумачення охоплює різний вид заяв, в т.ч. і позовні. Також у відповіді на відзив не погоджується з позицією відповідача у відзиві на позов, вказуючи, що в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості щодо самовільного взяття транспортного засобу водієм ОСОБА_4, що свідчить про недбалість власника транспортного засобу, а тому в силу ч. 4 ст. 1187 ЦК України завдана шкода повинна відшкодовуватись спільно у частці визначеній рішенням суду (постанова Верховного Суду від 09.07.2018 року у справі № 712/6158/16-ц).

Представник відповідача 06.12.2018 року подав заперечення на відповідь відповідача на відзив, в якому посилаючись на матеріали кримінального провадження № 0000030 про обвинувачення ОСОБА_4, вказує, що даними підтверджено, що водій - ФОП Книш С. М. самостійно 25.02.2016 року взяв транспортний засіб DAF, днз. НОМЕР_1 з території підприємства, щоб заїхати в м.Ковель та там переночувати, завідомо ввівши в оману охоронця ОСОБА_5, та знаючи, що за кордон мав виїжджати лише 26.02.2016 року, поза робочим часом (після 17.30) вживав алкогольні напої; жодних супроводжуючих документів не мав, чим підтверджено те, що на момент скоєння ДТП не виконував трудових обов'язків, а взяв транспортний засіб для власних потреб; в результаті неправомірних дій, неуважності, не стежив за дорожньою обстановкою, перевищив дозволену у населеному пункті швидкість, перетнув вузьку суцільну лінію, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення із зустрічним автомобілем «AUDI-80», д/н НОМЕР_2, чим порушив п.п. 2.3.б), 2.9. а), 12.1, 12.4, 12.9 б), 34.1.1 Правил дорожнього руху України; відповідно до п.п а) 38.1.1 п. 38.1 ст.38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; також підтримав викладене у відзиві щодо відсутності повноважень у представника позивача Бабича Є. М. на підписання позовної заяви; з врахуванням викладеного у запереченні просить в позові відмовити.

Представник відповідача направив на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи, ознайомившись з матеріалами кримінального провадження № 0000030, які направлено на вимогу суду, судом встановлено наступне.

16.11.2015 року між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» (страховик) та ФОП Книш С. М. (страхувальник) було укладено договір обов'язкового страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений полісом № АЕ/6208155, за яким застраховано транспортний засіб - автомобіль марки «DAF-XF», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.17); відповідно до умов даного полісу страхувальник взяв на себе зобов'язання, у разі настання страхового випадку, за участю забезпеченого транспортного засобу, сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну транспортним засобом (а.с.17).

25.02.2016 року на автодорозі Луцьк - Ковель, на залізничному переїзді в с. Козин, Рожищенського району, водій транспортного засобу ОСОБА_2, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння порушив п.п.2.3 б), 2.9 а), 12.1, 12.9. б), 34.1.1 Правил дорожнього руху України, спричинив ДТП - зіткнення із зустрічним автомобілем AUDI-80, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_6, який отримав тілесні ушкодження від яких помер. Даний факт встановлено вироком Рожищенського районного суду від 03.06.2016 року у справі № 167/341/16-к, який залишено без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 03.08.2016 року (а.с.18-21).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач дану подію визнав страховим випадком та здійснив виплату страхового відшкодування трьома частинами згідно заяви від 20.07.2017 року № 2281 в розмірі 66390,00 грн., а саме, перша частина в сумі 49500,00 грн., що підтверджують:

- ремонтна калькуляція № 2100.2302 від 05.07.2016 року; аварійний сертифікат з оцінки транспортного засобу № 2100 від 14.06.2016 року; аварійний сертифікат з оцінки транспортного засобу № 2100-зал. від 29.06.2016 року; страховий Акт ОЦ/175/000/1б/0187 від 21.09.2016 року; платіжне доручення № 1398 від 21.09.2016 року;

Друга частина:

- в розмірі 5 512,00 гривень: моральна шкода, згідно заяви про виплату страхового відшкодування за вих. № 2281 від 20.07.2017 року; страховий Акт № ОЦ/175/000/18/0094 від 17.05.2018 року; платіжне доручення № 22 від 10.07.2018 року;

Третя частина:

- в розмірі 11 378,00 гривень: витрати на поховання та моральна шкода, згідно заяви про виплату страхового відшкодування за вих.№ 2281 від 20.07.2017 року; страховий Акт № ОЦ/175/000/18/0092 від 27.06.2018 року; платіжне доручення № 21 від 10.07.2018 року.

Предметом спору по справі є відшкодування позивачем (страховиком) в порядку регресу збитків в сумі 66390,00 грн. з відповідача - страхувальника - ФОП Книша С. М., з яким водій ОСОБА_2, що спричинив ДТП, перебував у трудових відносинах.

При обґрунтуванні позову позивач посилається на п.п. а) 38.1.1 п. 38.1 ст. 38) Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, якщо вів керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під виливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Крім того ст. 1166 Цивільного Кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно статті 1172 Цивільного Кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх і трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до ст. 993, ч. 1 ст. 1191 Цивільного Кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», до Страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Тобто право регресної вимоги виникло у позивача з моменту виплати страхового відшкодування.

Відповідач, не заперечуючи викладених позивачем обставин в частині вчинення ДТП водієм ОСОБА_2, який перебував у трудових відносинах з відповідачем згідно трудового договору № 04/15 від 23.02.2015 року (а.с.22-23) та суми страхового відшкодування, яка виплачена позивачем третім особам, вказав на відсутність правових підстав відшкодування збитків в порядку регресу відповідачем на підставі ст. 1172 ЦК України, відповідно до положень якої необхідною умовою відшкодування шкоди, крім перебування у трудових відносинах, є завдання шкоди під час виконання правцівником своїх трудових (службових) обов'язків.

При вирішенні даного спору суд досліджує чи було вчинено ДТП водієм відповідача під час виконання трудових обов'язків.

Так з матеріалів кримінального провадження, витребуваного з прокуратури області судом згідно клопотання представника відповідача, а саме, протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_2, який спричинив ДТП слідує, що автомобіль DAF д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом «KRONE» державний реєстраційний номер НОМЕР_3 взяв самостійно, оскільки маршрут в м.Лейпциг, Республіки Німеччина був погоджений в офісі підприємства і виданий шляховий лист з накладними, інших дозволів для виїзду ніхто не надавав і робити цього не було потреби (а.с.144-145).

Згідно протоколу допиту свідка ОСОБА_7 слідує, що 25.02.2016 року близько 18-00 водій ОСОБА_2 підібрав його на зупинці громадського транспорту та запропонував підвести додому в м.Кременець, Рожищенського району, в дорозі обоє вживали спиртні напої, тому ОСОБА_7 просив ОСОБА_2 переночувати в нього, однак останній відмовився (а.с.146-147).

Згідно допиту свідка ОСОБА_8, який є механіком ФОП Книша С. М, для виїзду за межі підприємства транспортним засобом, водій, який їде в рейс, повинен мати при собі шляховий лист, що видається диспетчером, після підпису механіка та огляду лікаря, після чого водієві скидаються кошти на банківську карту, охоронець записує виїзд та заїзд транспортного засобу у спеціальному журналі; 25.02.2016 року до 17-30 год., проводився ремонт автомобіля DAF, д.н.з. НОМЕР_1, в якому допомагав водій ОСОБА_2 та було відомо, що 25.02.2016 року ОСОБА_2 не повинен був їхати в рейс (а.с.148-149).

Згідно протоколу допиту свідка ОСОБА_9, який був менеджером з логістики підприємця Книша М. С., слідує, що для виїзду за кордон транспортним засобом, який належить відповідачу, водій повинен мати шляховий лист, довідку про відпочинок та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, виїзд водій ОСОБА_2 мав здійснити 26.02.2016 року; в підтвердження зазначеного в протоколі було надано: копію журналу реєстрації початку та закінчення роботи працівників, копію журналу обліку виїзду та повернення автомобілів, прийняття їх під охорону, довідку про вантаж автомобіля, наказ про відповідальність працівників за порушення трудового розпорядку (а.с.150-151).

Виходячи з того, що водій відповідача, який 25.02.2016 року скоїв ДТП, повинен був здійснювати перевезення вантажу у міжнародному сполученні по заявці № 19/02, а саме в м.Лейпциг, Республіка Німеччина слід враховувати вимоги ст. ст. 6-8 Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), якими, зокрема, визначено періоди керування, перерви та періоди відпочинку водія; виїзд автомобіля з гаража відповідача планувався на 26.02.2016року до обіду, про що повідомлено водія ОСОБА_2 та персонал, що здійснює випуск автомобіля в рейс.

При виконанні міжнародних перевезень водію необхідні слідуючі документи: дозволи інших країн, територією яких буде виконуватись перевезення; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; сертифікат відповідності транспортного засобу вимогам безпеки руху та екологічної безпеки країн слідування; зелена картка (міжнародний поліс страхування) на водія; шляховий (подорожній) лист вантажного автомобіля в міжнародному сполученні; документи на вантаж - міжнародна накладна на вантаж (СМR, рахунок-фактура (Invoice)).

Також, при виїзді з гаражу водій обов'язково повинен був встановити тахокартку (шайбу) в тахограф (аналоговий тахограф) транспортного засобу.

Однак як слідує з протоколу огляду від 02.03.2016 року під час перевірки транспортного засобу працівниками поліції встановлено відсутність техкарти в тахографі та будь-які документи на перевезення, зокрема: шляховий (подорожній лист), лист відпочинку водія, документи на вантаж, дозволи на перевезення територіями інших країн, тощо (а.с.153).

Згідно протоколу допиту свідка ОСОБА_5 від 30.03.2016 року, який працював охоронцем слідує, що 25.02.2016 року близько 18-05 год., до виїзних воріт під'їхав водій ОСОБА_2, вказавши, що скоро повернеться (а.с.152).

Згідно наказу 1-ч від 02.01.2015 року відповідачем встановлено 8-ми годинний робочий день з 8-30 до 17-30, для найманих працівників вихідні дні: субота та неділя.

Тобто, виходячи з вищевикладеного водій відповідача самовільно взяв автомобіль з території підприємства, ввівши в оману охоронця, без жодних супроводжуючих документів, необхідних для здійснення перевезень вантажу за кордон, що дає підстави суду дійти висновку, що на момент скоєння ДТП водій ОСОБА_2 не виконував своїх трудових обов'язків.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов'язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов'язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов'язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені статтею 1166 ЦК України.

У тих випадках, коли шкоди завдано працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків, зобов'язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (частина перша статті 1172 ЦК України).

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв'язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Оскільки судом встановлено спричинення шкоди водієм відповідача не під час виконання трудових обов'язків правові підстави для страхового відшкодування збитків з відповідача в сумі 66390,00 грн. відсутні, а тому суд відмовляє в позові.

При цьому суд вважає безпідставним посилання позивача на ч. 4 ст. 1187 ЦК України, якою, зокрема, передбачено спільне відшкодування збитків з особи, яка заволоділа неправомірно транспортним засобом та власника транспортного засобу, оскільки у даній справі відповідач є лише власник транспортного засобу.

Крім того, як слідує з ухвали Луцького міськрайонного суду від 26.02.2016 року до винуватця ДТП ОСОБА_2 з 21 год.50хв. 25.02.2016 року було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, в зв'язку з чим, як зазначив представник відповідача, взяти будь-які пояснення з метою проведення службового розслідування стало неможливо.

Твердження відповідача щодо відсутності повноважень у представника позивача Бабича Є. М. на підпис позовної заяви згідно довіреності № 2102 від 31.08.2018 року суд вважає необґрунтованим, оскільки даною довіреністю надано право підпису будь-якої заяви, яке на думку суду включає і позовну заяву.

В силу положень ст. ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу положень ст. 129 ГПК України у разі відмови в позові, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 77, 86, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

в и р і ш и в:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення

18.01.2019 року.

Суддя С. В. Костюк