ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2019 р. м. Київ Справа№ 910/1896/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 12.06.2018

суддя Ярмак О.М.

повний текст

складено 15.06.2018

за позовом заступника керівника Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Оліївської сільської ради Житомирської області, с. Оліївка, Житомирський р-н, Житомирська обл.

до публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державна екологічна інспекція у Житомирській області,

м. Житомир

про стягнення 161 086 грн. 00 коп.

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ :

Заступник керівника Житомирської місцевої прокуратури (надалі - прокуратура) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Оліївської сільської ради Житомирського району (надалі - позивач) до публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії Південно-Західна залізниця "Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (надалі-відповідач) про стягнення на користь Оліївської сільської ради Житомирського району шкоду, завдану навколишньому середовищу, в сумі 161 086,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач завдав шкоди державі внаслідок недодержання ним, як постійним лісокористувачем, вимог законодавства щодо забезпечення охорони лісу, розташованого в межах смуги відведення залізниць, в межах земельної ділянки на території Оліївської сільської ради, внаслідок чого на вказаній території невідомими особами здійснено незаконну порубку дерев.

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії Південно-Західна залізниця "Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" проти позову заперечувало, зазначаючи про необгурнтваоність та недоведеність позовних вимог, просило суд в позові відмовити. Зокрема, відповідач звертав увагу суду на наступне:

- в ч. 2 ст. 105 Лісового кодексу України та в ч. 2 ст. 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», на які міститься посилання у позові, викладено переліки правопорушень, але в них відсутнє таке правопорушення, як незабезпечення охорони і збереження лісу;

- позивачем не надано доказів неправомірної поведінки відповідача, як постійного дісокористувача, що передувало та зумовило вчинення невстановленою особою (особами) незаконної порубки лісу;

- в позовній заяві не вказано, які саме заходи, спрямовані на збереження лісів від незаконних порубок і якими працівниками відповідача не виконані;

- в даному випадку шкоду було заподіяно невстановленими особами, а не працівниками відповідача;

- наявність лише одного факту незаконної порубки не є доказом незабезпечення з боку постійного лісокористувача охорони захисних лісонасаджень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2018 було порушено провадження у справі № 910/1896/18 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження. Окрім того, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача було залучено Державну екологічну інспекцію у Житомирській області (надалі - третя особа).

Третя особа відзиву на позов не надала, явку свого представника у судові засідання не забезпечила, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевким господарським судом за наявними у ній матеріалами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі № 910/1896/18 позов задоволено повністю. Стягнуто з публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області 161 086 грн. 00 коп. шкоди, завданої навколишньому природному середовищу. Вирішено питання судових витрат.

Місцевий господарський суд, посилаючись на ст. 1166 Цивільного кодексу України, ст.ст. 5, 40, 41, 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", ст.ст. 63, 64, 86, 89, 90, 105, 107 Лісового кодексу України, зазначав про те, що наданими матеріалами підтверджено факт незаконної рубки дерев невстановленими особами на земельній ділянці лісового фонду, охорону та захист якої зобов'язаний був забезпечити відповідач, як постійний лісокористувач. В даному випадку саме відповідач є відповідальною особою за заподіянні державі збитки, оскільки він в порушення лісового та природоохоронного законодавства не забезпечив охорону і збереження лісів від незаконних рубок.

Не погодившись із прийнятим рішенням, публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" (надалі-скаржник) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі № 910/1896/18 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що місцевим госопдарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального і процесуального права, а саме: ст.ст. 105, 107 Лісового кодексу України, ст.ст. 41, 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст.ст. 1166, 1172 Цивільного кодексу України, ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення.

Скаржник вважає, що в даному випадку відсутній такі елементи складу правопорушення, як неправомірна (протиправна) поведінка заподіювача шкоди (відповідача, як постійного лісокористувача, чи його працівників), шкода, а також наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою, а тому відсутні підстави для застосування ст. 1162 Цивільного кодексу України.

Окрім того, скаржник наголошував на тому, що шкоду було заподіяно невстановленими особами, а не працівниками відповідача під час виконання ними трудових обов'язків.

На думку скаржника, позивачем не доведено обставин, на які він посилається у позові.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2018 у справі № 910/1896/18 апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі № 910/1896/18 залишено без руху.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 у справі № 910/1896/18 поновлено публічному акціонерному товариству "Українська залізниця" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі № 910/1896/18; відкрито апеляційне провадження у справі № 910/1896/18; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі № 910/1896/18; призначено справу № 910/1896/18 до розгляду на 16.10.2018.

24.09.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Прокуратура у відзиві на апеляційну скаргу просила суд залишити оскаржуване судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки наданими суду доказами та поясненнями доведено обґрунтованість позовних вимог та наявність всіх визначених законодавством підстав для застосування до відповідача відповідальності у вигляді відшкодування збитків за порушення природоохоронного законодавства. Відповідачем не спростовано обставин, викладених у позові та встановлених місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" № 454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

25.06.2018 в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про юридичну особу - Північний апеляційний господарський суд, ідентифікаційний код 42262953.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Указом Президента України № 295/2018 від 28.09.2018 "Про переведення суддів", відповідно до підпункту 7 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України, пункту 1 частини другої статті 53, частини третьої статті 82 і пункту 40 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пункту 11 розділу III "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Вищу раду правосуддя" сформовано склад Північного апеляційного господарського суду шляхом переведення суддів.

Рішенням зборів суддів Північного апеляційного господарського суду № 1 від 02.10.2018 визначено днем початку роботи Північного апеляційного господарського суду 3 жовтня 2018 року, про що в газеті "Голос України" № 185 (6940) 03.10.2018 опубліковано відповідне повідомлення. Відтак, в силу приписів ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 ст. 31 ГПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Актом прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 справу № 910/1896/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2018, справу № 910/1896/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 грн. Х 100 = 176 200 грн.).

Враховуючи, що предметом розгляду у даній справі є стягнення 161 086,00 грн, то вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2018 апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі № 910/1896/18 було прийнято до провадження колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І. та вирішено здійснювати її розгляд у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Позивач та третя особа відзивів на апеляційну скаргу не надали, але відповідно до ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Проте рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі № 910/1896/18 підлягає зміні, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі-ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ № 070601 (земельна ділянка кадастровий номер :01:000:0599) та серії ЯЯ № 070602 (земельна ділянка кадастровий номер :05:000:0403), площа земель, які перебувають у постійному користуванні державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" на території Кам'янської сільської ради становить 49,1717 га.

14.06.2017 майстром лісу Житомирської виробничої дільниці виявлено незаконну порубку дерев породи дуб в кількості 13 шт. та породи сосна в кількості 2 шт. в виділах № 48л та №59 л кварталу № 42 захисного лісонасадження на землях Жмеринської дистанції захисних лісонасаджень Житомирської виробничої дільниці регіональної філії "Південно-Західної залізниці", лінії Житомир-Новоград-Волинський, перегону Крошня-Дубовець, права та ліва сторона колії від км 111+010 м. до 112+540 м.

14.06.2017 було складено протокол огляду місця події від 14.06.2017.

Виробничий підрозділ Жмеринської дистанції захисних лісонасаджень регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" звернувся до в.о начальника Житомирського РВП Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області із заявою від 14.06.217 № 1742, в якій повідомляв про виявлення факту порубки лісових насаджень та просив вжити розшуково-слідчі заходи для встановлення осіб лісопорушників з метою притягнення їх до відповідальності згядно чинного законодавства. Доказаної заяви, серед іншого, було додано розрахунок розміру заподіяної шкоди, згідно з яким визначено розмі шкоди у сумі 161 086 грн. 00 коп.

З наданого до матеріалів справи витягу з ЄРДР вбачається, що у провадженні Житомирського РВП Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області перебуває кримінальне провадження № 0000617 від 14.06.2017 за фактом незаконної порубки лісу неподалік с. Лісове на землях Камянської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

Згідно з п.п. 1, 2 рішення Оліївської сільської ради № 11 від 19.11.2017 "Про припинення діяльності органів місцевого самоврядування, що входять до до складу Оліївської об'єднаної територіальної громади", сільською радою, відповідно до ст. 8 Закону України "Про добровільне об'єднання територіальних громад" та на підставі рішення Оліївської сільської ради від 29.11.2017 "Про початок повноважень депутатів Оліївської сільської ради" припинено юридичну особу Кам'янської сільської ради Житомирського району Житомирської області, та визначено, що Оліївська сільська рада (надалі - позивач) є правонаступником всього майна, прав та обов'язків Кам'янської сільської ради.

Прокуратура та позивач в обгрунтування своїх вимог вказували про те, що земельна ділянка, на якій здійснена незаконна порубка дерев, виділена на праві постійного користування відповідачу.

Відповідач завдав шкоди державі внаслідок недодержання ним, як постійним лісокористувачем, вимог законодавства щодо забезпечення охорони лісу, розташованого в межах смуги відведення залізниць, в межах земельної ділянки на території Оліївської сільської ради, внаслідок чого на вказаній території невідомими особами здійснено незаконну порубку дерев.

Зважаючи на вищевикладене, прокуратура та позивач просили суд стягнути з відповідача 161 086 грн. 00 коп. шкоди завданої навколишньому природному середовищу.

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши позовні вимоги нормативно обгрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача шкоди, завданої внаслідок порушення природоохоронного законодавства, виходячи з наступного.

В ст. 3 Лісового кодексу України передбачено, що лісові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища", цим Кодексом, іншими законодавчими актами України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Лісові відносини, що виникають при використанні землі, надр, вод, а також відносини щодо охорони, використання й відтворення рослинного та тваринного світу, не врегульовані цим Кодексом, регулюються відповідними законодавчими актами.

Згідно зі ст.ст. 19, 64 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов'язані забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку. Підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов'язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

Відповідно до ст.ст. 105, 107 названого Кодексу особи, винні у порушенні лісового законодавства, зокрема у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників, порушенні порядку заготівлі та вивезення деревини, порушенні інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, несуть встановлену законом дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації і громадяни зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Положення ст. 41 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" встановлюють економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, зокрема, передбачає відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Згідно зі ст.ст. 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є постійним лісокористувачем, в тому числі і ділянки, на якій здійснено незаконну вирубку дерев.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної вирубки лісонасаджень.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий госопдарський суд, відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

В ст. 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях або бездіяльності (діях або бездіяльності його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

У вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, заподіяної порушенням вимог лісового законодавства у випадках встановлення контролюючими органами при проведенні перевірок дотримання природоохоронного законодавства на підвідомчій лісовому господарству території факту правопорушення, вчиненого невстановленими особами, судам необхідно виходити з того, що обов'язки із: забезпечення охорони, захисту, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень; дотримання правил і норм використання лісових ресурсів; ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснення використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення, відповідно до ст. 19 Лісового кодексу України, покладено на постійних лісокористувачів (аналогічна правова позиція викладена в п. 6.1.2 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 27.06.2001 № 02-5/744 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища").

В ч. 2 ст. 19 Лісового кодексу України визначено, що обов'язок забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, вжиття інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку, а також дотримання правил і норм використання лісових ресурсів покладено на постійних лісокористувачів.

Положеннями ст. 63 Лісового кодексу України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 64 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов'язані здійснювати охорону лісів від незаконних рубок та інших пошкоджень.

В ст. 86 Лісового кодексу України передбачено, що власники лісів і постійні лісокористувачі зобов'язані розробляти та проводити в установлений строк комплекс протипожежних та інших заходів, спрямованих на збереження, охорону та захист лісів. Перелік протипожежних та інших заходів, вимоги щодо складання планів цих заходів визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства, органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

З наведеного вбачається, що організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів.

Судом апеляційної інстанції враховано посилання в апеляційній скарзі на те, що в даному випадку відсутні такі елементи складу правопорушення, як неправомірна (протиправна) поведінка заподіювача шкоди (відповідача, як постійного лісокористувача, чи його працівників), шкода, а також наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою, оскільки шкоду було заподіяно невстановленими особами, а не працівниками відповідача під час виконання ними трудових обов'язків.

Однак, порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.

Таким чином, обов'язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов'язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Враховуючи викладене та беручи до уваги, те що відповідач, як порстійний лісокористувач, не забезпечив охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустив самовільну вирубку лісу, чим заподіяно матеріальну шкоду лісовому фонду України, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що нарахований розмір шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу шляхом незаконної рубки дерев підлягає стягненню саме з відповідача.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові об'єднаної палати Верховного Суду від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, а також в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.12.2018 у справі № 924/12/18 та від 09.11.2018 у справі № 909/912/17.

Судом враховано відсутність складеного Державною екологічною інспекцією акту перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства та припису про усунення порушень вимог лісового законодавства про охорону навколишнього природного середовища, однак дана обставина не спростовує встановленого під час розгляду даної справи факту незаконної рубки дерев невстановленими особами на земельній ділянці лісового фонду, охорону та захист якої зобов'язаний був забезпечити відповідач, як постійний лісокористувач.

Скаржник як у відзиві на позов, так і в апеляційній скарзі наголошував на тому, що ним вживалися необхідні заходи після виявлення незаконної порубки дерев. Водночас, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, відповідачем не доведено, що він на виконання вимог лісового та природоохоронного законодавства забезпечив охорону і збереження лісу на підвідомчій території від незаконної вирубки, а також відсутність вини у такій бездіяльності його працівників.

В ст.ст. 76-79 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на наявні в матеріалах справи пояснення та докази, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позов обґрунтований, підтверджений належними доказами та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Водночас, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

В ч. 18 ст. 2 Бюджетного кодексу України передбачено, що головними розпорядниками бюджетних коштів - є бюджетні установи в особі їх керівників.

Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 29 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини другої статті 67 1 цього Кодексу), зокрема, є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 69-1 Бюджетного кодексу України до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків.

Враховуючи наведені положення законодавства, завдані збитки навколишньому природному середовищу підлягає зарахуванню до спеціального фонду Державного фонду охорони навколишнього природного середовища, фонду охорони навколишнього природного середовища Житомирської обласної ради та фонду охорони навколишнього природного середовища Оліївської сільської ради.

Таким чином, за результатами перегляду даної справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що Господарським судом міста Києва надано вірну правову оцінку обставинам справи та правовідносинам між сторонами, зроблено вірний висновок про обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог.

Місцевий господарський суд у своєму рішенні послався на необхідність розподілу стягуваної шкоди в порядку, визначеному п. 4 ч. 1 ст. 69-1 Бюджетного кодексу України, але в резолютивній частині відповідний розподіл коштів між бюджетами відсутній.

Проте, суд першої інстанції не здійснив розподіл коштів між відповідними бюджетами у відповідних сумах, а тому судове рішення підлягає зміні в його резолютивній частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 277 ГПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 підлягає зміні в частині розподілу збитків, заподіяних порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, внаслідок господарської та іншої діяльності.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 76-79, 129, 240, 267-270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва міста Києва від 12.06.2018 у справі № 910/1896/18 змінити, виклавши абзац 2 його резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) 161 086 (сто шістдесят одну тисячу вісімдесят шість) грн. 00 коп. шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, а саме: 48 325 (сорок вісім тисяч триста двадцять п'ять) грн. 80 коп. - до спеціального фонду Державного фонду охорони навколишнього природного середовища, 32 217 (тридцять дві тисячі двісті сімнадцять) грн. 20 коп. - до фонду охорони навколишнього природного середовища Житомирської обласної ради, 80 543 (вісімдесят тисяч п'ятсот сорок три) грн. 00 коп. - фонду охорони навколишнього природного середовища Оліївської сільської ради».

3. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва міста Києва від 12.06.2018 у справі № 910/1896/18 залишити без змін.

4. Справу № 910/1896/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України

Повний текст судового рішення складено та підписано - 18.01.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б.Михальська