ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2019 року Справа № 903/439/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Мельник О.В. ,

суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково - технічного університету" на рішення Господарського суду Волинської області від 01 жовтня 2018 року в справі №903/439/18 (суддя - Войціховський В.А.)

час та місце ухвалення: 01 жовтня 2018 року; м. Луцьк, проспект Волі, 54а; вступна і резолютивна частина проголошена о 13:28 год; повний текст рішення складено 4 жовтня 2018 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Освіта-Плюс"

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету"

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Проінвестком"

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні Позивача:

Перший відділ державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні Відповідачів:

Третя особа 2: Приватний нотаріус Дебольська В.В.

Третя особа 3: Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗАРУМ"

Третя особа 4: ОСОБА_3,

Третя особа 5: ОСОБА_4,

про визнання недійсним договору

за участю представників сторін:

від Позивача - Терлецький О.М.;

від Відповідача 1 - Сєтов М.О.;

від Відповідача 2 - не з'явився;

від Третьої особи 1 - не з'явився;

від Третьої особи 2 - не з'явився;

від Третьої особи 3 - не з'явився;

від Третьої особи 4 - не з'явився;

від Третьої особи 5 - не з'явився.

Заяв про відвід (самовідвід) судді (суддів) та секретаря судового засідання, з підстав, визначених статтями 35-37 Господарського процесуального кодексу України, після залишення без розгляду заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково - технічного університету", не надходило. Клопотань про роз'яснення прав та обов'язків, відповідно до статті 205 Господарського процесуального кодексу України, не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Освіта-плюс» (надалі - Позивач) звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету» (надалі - Відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Промінвестком» (надалі - Відповідач 2), в якому просив: визнати недійсним фіктивний договір № 131 від 24 травня 2016 року купівлі-продажу нежитлового приміщення, загальною площею 2542, 7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Сагайдачного, 6, укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 131.

Також, в даній справі брали участь треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дебольська В.В. (надалі - Третя особа 1), Товариство з обмеженою відповідальністю «Зарум» (надалі - Третя особа 2), ОСОБА_3 (надалі - Третя особа 3), ОСОБА_4 (надалі - Третя особа 4).

В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилався на те, що факт невиконання рішення суду в рамках виконавчого провадження № 50739235, відкритого на примусове виконання рішення суду від 16 листопада 2015 року у справі № 903/914/15 за позовом Позивача до Відповідача 1 про стягнення з останнього всього 987 692 грн 52 коп.. Також, Позивач зазначає, що причиною неможливості виконання рішення суду у справі №903/914/15 є відсутність майна на яке можливо звернути стягнення. Окрім того, Позивач вважає, що Відповідач 1 будучи ознайомлений із вступною та резолютивною частинами рішення Господарського суду Волинської області від 16 листопада 2015 року по справі № 903/914/15 і будучи повідомлений 17 травня 2016 року про відкриття 8 квітня 2016 року виконавчого провадження №50739235, здійснив відчуження об'єктів нерухомості, а саме: нежитлового приміщення, загальною площею 2542,7 кв.м., реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №01, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Сагайдачного гетьмана, 6 та нежитлового приміщення, площею 645,5 кв.м., розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Електроапаратна, 3. На переконання Позивача зазначені дії призвели до фактичної неможливості виконання рішення суду у справі № 903/914/15.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 1 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено повністю (том 4, а.с. 33-44). Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 24 травня 2016 року нежитлового приміщення, загальною площею 2542, 7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Сагайдачного, 6, реєстраційний номер в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 01, укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 131.

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази оплати, претензії чи судові справи щодо стягнення заборгованості по оскарженому в даній справі правочину, враховуючи обізнаність Відповідача 1 із судовим рішенням у справі № 903/914/15 та наявним відкритим виконавчим провадженням ВП№50739235 від 8 квітня 2016 року по виконанню наказу господарського суду Волинської області № 903/914/15-1 від 4 квітня 2016 року, а також з огляду на наявність реальної можливості у «нового власника» Відповідача 2 здійснити розрахунок за отримане приміщення, яке в тому числі здане в іпотеку від імені Відповідача 2, місцевий господарський суд прийшов до висновку про реальну наявність умислу в діях Відповідачів, що в дійсності оскаржуваний правочин вчинений без мети реального настання правових наслідків, а, зокрема, отримання оплати по оскаржуваному договору, що є обов'язковою умовою договору купівлі-продажу в силу статтей 655, 691, 692 Цивільного кодексу України. Приймаючи дане судове рішення місцевий господарський суд зауважив, що оскаржуваний правочин в дійсності вчинений з метою невиконання рішення суду у справі №903/914/15.

Відповідач 1 не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 4, а.с. 116-1121), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив суд рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Відповідач 1 звертає увагу апеляційного суду на те, що оспорюваний Договір купівлі-продажу був спрямований саме на купівлю-продаж нерухомого майна і за результатами його реалізації відповідне майно, як зазначає апелянт, за оплату перейшло від Відповідача 1 до Відповідача 2. Окрім того, апелянт звертає увагу, що судом першої інстанції не визначено із посиланням на будь-які належні та допустимі докази обставин фіктивності спірного правочину (оскільки такі докази та обставини об'єктивно відсутні), а відповідний договір спрямований саме на настання обумовлених наслідків.

Також, апелянт в своїй апеляційній скарзі акцентує увагу на тому, що Позивач не мав прав та обов'язків по оспорюваному договору купівлі-продажу, а відтак, такий договір, на переконання Відповідача 1, не стосується прав та обов'язків Позивача, та не входить до сфери його охоронюваних законом інтересів.

Відповідач 1 в своїй апеляційній скарзі звертає увагу на те, що на час відчуження майна Відповідачем 1 постанова органу виконання від 24 травня 2016 року не була доведена до відома для Відповідача 1 та органу, який здійснює реєстрацію відповідного обтяження, а відтак, на переконання апелянта дії Третьої особи 1 щодо посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу є законними та правомірними.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 5 листопада 2018 року (том 4, а.с. 54) відкрито апеляційне провадження у справі № 903/439/18 за апеляційною скаргою Відповідача 1. Запропоновано учасникам по справі протягом 7 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив.

21 листопада 2018 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача 1 (том 4, а.с. 97), в котрому Позивач зауважує, що Відповідач 1 продовжує використовувати продане майно здійснюючи там освітню діяльність, а Відповідач 2 передав майно в іпотеку отримавши величезний кредит (позику), що знову підтверджує умисел в отриманні вигоди обома сторонами оскаржуваного правочину.

Ухвалою північно-західного апеляційного господарського суду від 22 листопада 2018 року було призначено справу № 903/439/18 до розгляду на 8 січня 2019 року об 15:10 год. (том 4, а.с. 121).

Окрім того, Відповідачем 1 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду подано клопотання, в якому, з підстав, зазначених в даному клопотанні Відповідач 1 просив суд за наслідками вирішення по суті апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду у випадку ухвалення рішення про задоволення апеляційної скарги та відмови у задоволенні позову, зазначити у відповідному рішенні про скасування заходів забезпечення позову - арешту на нежитлове приміщення площею 2542,7 кв.м..

В судовому засіданні від 8 січня 2019 року Відповідачем 1 було подано заяву про відвід суддів по даній справі, котра обгрунтвана тим, що Відповідач 1 не був належним чином повідомлений про факт розгляду апеляційної скарги у справі № 903/439/18, а відтак на його переконання подібні обставини викликають сумнів стосовно неупередженості колегії суддів в даній спраі.

Дана заява була зареєстровано відділом документообігу та організаційного забезпечення суду від 8 січня 2019 року під вхідним № 691/19 .

Колегія суддів розглянувши дану заяву, заслухавши думку представника Позивача, котрий вважає що подання даної заяви є ніщо іншим як свідоме затягування розгляду справи, на місці ухвалила залишити дану заяву без розгляду з огляду на наступні обставини.

Згідно з пункту 5 частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об'єктивності судді.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 5 листопада 2018 року в справі № 903/439/18 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 1.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 листопада 2018 року

Було призначено розгляд справи на останній день строку розгляду даної апеляційної скарги - 8 січня 2019 року об 15:10 год. Вказана ухвала направлена всім сторонам 23 листопада 2018 року, що підтверджується відтиском штампу канцелярії суду апеляційної інстанції на звороті останнього аркушу оригіналу даної ухвали (том 4, а.с. на звороті 121).

Таким чином Відповідач 1 був завчасно і належним чином був повідомлений про судове засідання, яке відбулось 8 січня 2019 року. Більше того Відповідач 1 мав право ознайомитись з матеріалами справи, зняти їх копії і звернутись до суду за наданням інформації у справі.

Суд констатує, що в матеріалах справи міститься повернений відділенням Укрпошти поштове відправлення (з ухвалою суду від 22 листопада 2018 року) про призначення справи до розгляду (том 4, а.с. 133).

Дослідивши дане відправлення суд констатує, що воно відправлено на адресу Відповідача 1 (м. Харків, вул. 17-го партз'їзду, 38А). Дана адреса підтверджена і представником Відповідача 1 в судовому засіданні (її правильність). При цьому згідно відмітки Укрпошти, її відділенням 26 листопада 2018 року повідомлялося Відповідача 1 про отримання даного повідомлення, та в зв'язку з невчиненням самим Відповідачем 1 дій щодо його отримання, було повернено - за закінченням встановленого строку зберігання. Аналогічна ситуація відбулася і при направленні судом ухвали про відкриття провадження (том 4, а.с. 128).

З даного вбачається, що не суд не повідомив Відповідача 1 про розгляд справи, а Відповідач 1 жодного разу не вчинив дій по триманню поштової кореспонденції, вирішивши звинуватити у цьому суд, заявивши вищеописану заяву про відвід складу суду.

Відповідно до статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи користуються рівними процесуальними правами, мають право знайомитися з матеріалами справи, та зобов`язанні добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами.

Залежно від конкретних обставин суд згідно пункту 1 частини 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу, може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Відповідно суд констатує, що інформація про стан судових справ є відкритою і кожна заінтересована особа може дізнатися про прийняті судом рішення за допомогою як контакт-центру суду так і за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень.

Слід звернути увагу, що відповідно до частин 1, 3 статті 4 Закону України "Про доступ до судовихрішень" судові рішення, внесені до Реєстру,є відкритимидля безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 листопада 2018 року розгляд справи призначено на 8 січня 2019 року о 15:10 год.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалу суду від 22 листопада 2018 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/74750743) надіслана судом 22 листопада 2018 року, зареєстровано 22 листопада 2018 року та оприлюднено 23 листопада 2018 року.

В той же час, як вказувалося вище, згідно даних на сайті Укрпошти, відправлення адресоване Відповідачу 1, а саме ухвала від 22 листопада 2018 року була доставлена у відділення поштового зв'язку 23 листопада 2018 року, однак поштове вручення під час доставки вручено не було за закінченням встановлено строку зберігання (а.с. ).

Крім того суд констатує, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі Пономарьов проти України (no. 3236/03, від 03.04.2008) вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

З огляду на усе вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що дії Відповідача 1 щодо заявлення безпідставного відводу слід визнати зловживанням процесуальними правами на підставі пункту 1 частини 2 статті 43 ГПК України, а заяву про відвід колегії суддів (вх.№691/19 від 8 січня 2019 року) залишити без розгляду на підставі частини 5 статті 38 ГПК України.

Водночас, в судове засідання від 8 січня 2019 року представники Відповідача 2 та Третьої особи 1, Третьої особи 2, Третьої особи 3 та Третьої особи 4 не з'явилися.

З наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що сторони були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання судом вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 ГПК України, що вказує на те, що ухвалою суду від 22 листопада 2018 року явка сторін обов'язковою не визнавалась.

Дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників Відповідача 2, Третьої особи 1, Третьої особи 2, Третьої особи 3 та Третьої особи 4, оскільки останні не скористались своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні від 8 січня 2019 року представник Відповідача 1 підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній та наголосив, що невиконання Відповідачем 2 умов договору купівлі-продажу щодо несплати вартості нерухомого майна пов'язаня із судовими спорами відносно дійсності такого договору, просив суд задоволити апеляційну скаргу, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Позивача.

В судовому засіданні від 8 січня 2019 року представник Позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги, та зважаючи на невиконання Відповідачем 2 умов договору купівлі-продажу щодо несплати вартості нерухомого майна наголосив про фіктивний характер даного договору з огляду на що просив визнати його недійсним та просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Відповідача 2, а оскаржуване рішення просив залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача 1, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення слід залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що рішення Господарського суду Волинської області від 3 серпня 2012 року по справі № 5004/725/12 за позовом Відповідача 1 до Позивача (про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11 квітня 2006 року, повернення приміщення та звільнення Позивачем вказаного приміщення) було встановлено, що: 11 квітня 2006 року між Відповідачем 1 та Позивачем було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: м. Луцьк, вул. Гетьмана Сагайдачного, будинок 6, площею 2542, 7 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б., зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 1173. Вказаним рішенням Господарського суду Волинської області, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 30 жовтня 2012 року, договір купівлі-продажу від 11 квітня 2006 року (посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б., зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за №1173) було визнано недійсним та визнано за Відповідачем 1 право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Гетьмана Сагайдачного, 6, загальною площею 2542,7кв.м.. Рішення суду набрало законної сили 30 жовтня 2012 року.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 16 листопада 2015 року в справі № 903/914/15 за позовом Позивача до Відповідача 1 про стягнення 1 799 045 грн 42 коп., залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22 березня 2016 року, було стягнуто з Відповідача 1 на користь Позивача 968 326 грн. Рішення суду набрало законної сили 22 березня 2016 року (том 1, а.с. 94-106).

З вступної та резолютивної частин Рішення господарського суду Волинської області від 16 листопада 2015 року по справі № 903/914/15 та постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 22 березня 2016 року вбачається, що в судовому засіданні при оголошенні судами 16 листопада 2015 року та 22 березня 2016 року вступної та резолютивної частин судових рішень був присутній представник Відповідача 1 (Сєтов М.О., довіреність від 17 листопада 2014 року), відтак вказаній стороні було відомо про судові рішення по справі.

На підставі наказу Господарського суду Волинської області від 4 квітня 2016 року №903/914/15-1 головним державним виконавцем Першого відділу ДВС Луцького МУЮ Радчук Л.О. 8 квітня 2016 року було відкрито виконавче провадження ВП №50739235 про стягнення з Відповідача 1 на користь Позивача 968 326 грн., 19 366,52 грн. витрат по сплаті судового збору (а всього 987 692,52 грн), згідно якої Відповідача 1 було зобов'язано добровільно в семиденний термін з моменту винесення вказаної постанови виконати вказаний наказ (том 1, а.с. 44).

Постанова від 8 квітня 2016 року ВП №50739235 про відкриття виконавчого провадження Позивачем та Відповідачем 1 у даній справі не оскаржувалась.

Рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення підтверджено те, що 17 травня 2016 року Відповідач 1 отримав постанову головного державного виконавця Першого відділу ДВС Луцького Радчук Л.О. від 8 квітня 2016 року ВП №50739235 про відкриття виконавчого провадження (том 1, а.с. 45).

23 травня 2016 року державним виконавцем Першого відділу ДВС Луцького МУЮ Радчук Л.О. було винесено постанову про арешт коштів та майна боржника - Відповідача 1 та оголошення заборони на відчуження майна (том 1, а.с. 46).

Відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень, вказаний арешт на нерухоме майно в межах суми боргу 987 692 грн 52 коп. було зареєстровано 16 червня 2016 року (том 2, а.с. 64).

Наведені вище обставини в розумінні частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України визнаються учасниками справи, як і та обставина, що Відповідач 1 та Позивач у даній справі були обізнані про законність рішення Господарського суду Волинської області від 16 листопада 2015 року в справі № 903/914/15 та наявність постанови ВП№50739235 від 8 квітня 2016 року про відкриття виконавчого провадження по виконанню наказу Господарського суду Волинської області.

23 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу на підставі рішення суду від 3 серпня 2012 року в справі 5004/725/12, було зареєстровано за Відповідачем 1 право власності на нежитлове приміщення, площею 2542,7 кв.м., розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Сагайдачного,6 (номер запису про право власності 14625788).

Як вбачається з матеріалів справи, 24 травня 2016 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (надалі - Договір; том 1, а.с. 29-31) та акт прийому-передачі приміщення, що знаходиться за адресою: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Сагайдачного,6.

Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дебольською В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 131 (том 1, а.с. 31).

Поряд з цим, 23 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу на підставі рішення суду від 28 серпня 2012 року в справі 5004/726/12, було зареєстровано за Відповідачем 1 право власності на нежитлове приміщення, площею 645,5 кв.м., розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Електроапаратна, 3 (номер запису про право власності 14625870).

Водночас, зазначене приміщення не є предметом розгляду у даній справі, так як 24 травня 2016 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було підписано Договір купівлі-продажу та акт прийому-передачі приміщення, що знаходиться за адресою: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Електроапаратна, 3. Даний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дебольською В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 128 (том 2, а.с. 62-63).

Окрім того, 2 червня 2016 року об'єкт нерухомості нежитлове приміщення площею 2542,7 кв.м. за адресою м. Луцьк, вул. Сагайдачного, 6, реєстраційний номер 01, що є предметом правочину який оскаржується, переданий в іпотеку іпотекодержателю Третій особі 3 за зобов'язаннями, що виникли між Третьою особою 4 та Третьою особою 5, згідно договору позики № 31/05-16 від 31 травня 2016 року. Договір іпотеки посвідчений 2 червня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за №166 (том 2, а.с. 174-175).

Після зазначених дій Відповідача 1 та Відповідача 2 у даній справі, які відбулись 24 травня 2016 року, як підтверджено матеріалами справи, у Відповідача 1 будь-якого нерухомого чи рухомого майна не залишилось.

У зв'язку із неможливістю виконати рішення суду в рамках виконавчого провадження №50739235, відкритого на примусове виконання рішення суду від 16 листопада 2015 року в справі №903/914/15 (за позовом Позивача до Відповідача 1 про стягнення з останнього 987 692 грн 52 коп), Позивач, посилаючись на фіктивні властивості оспорюваного правочину, звернувся до суду з позовом, з метою захисту, порушеного на його думку права, про визнання недійсним Договору нежитлового приміщення, загальною площею 2542,7 кв.м., реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №01, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Сагайдачного, 6, (який укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2) та зареєстрований в реєстрі за №131.

Поряд з тим, що ж стосується посилань Відповідача 1 на те, що Позивачем неодноразово подавалися позовні заяви про визнання даного Договору недійсним, а зокрема на справу № 903/458/16, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що справа № 903/439/18 відрізняється не тільки складом сторін (за участю Третіх осіб), а й предметом та підставою позову, зважаючи на обґрунтування фіктивного характеру укладеного Договору, тобто без мети створення та встановлення будь-яких правових наслідків для сторін укладеного Договору в майбутньому.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що в момент подачі позову в справі 903/458/16 (вересень 2016 року) строк оплати по оспорюваному Договору (зважаючи на умову Договору щодо відтермінування строку оплати, а саме 24 травня 2017 року) ще не настав. Відтак, такої підстави для обгрунування позову апріорі не могло бути.

Водночас, під час подачі позову в даній справі (22 червня 2018 року) строк оплати по оспорюваному Договору уже давно минув.

Дана обставина на переконання колегії суддів є суттєвою відмінністю від обставин котрі існували на момент звернення Позивача з позовом про визнання договору недійсним в справі № 903/458/16, при цьому дана обставина не досліджувалася в попередній справі на котру вказує Відповідач 1.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Відповідно до частини 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Частинами 1 - 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначає, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частин 1-3 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Розглядаючи позовну вимогу Позивача щодо визнання оспорюваного договору недійсним із посиланням на фіктивний характер такого договору, саме в правовому полі нормативно-правового регулювання визнання договорів недійсними, колегія суддів акцентує увагу на тому, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як засвідчено матеріалами справи 24 травня 2016 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, який посвідчений Третьою особою 1 та зареєстрований в реєстрі за №131, згідно якого Відповідач 1 передав, а Відповідач 2 прийняв у власність належне Відповідачу 1 на праві приватної власності нежитлове приміщення (що знаходиться за адресою: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Сагайдачного гетьмана, буд. 6). Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 01. Нежитлове приміщення, що відчужується, має загальну площу 2 542,7 кв.м. та розташована на земельній ділянці площею 0,9931 га, кадастровий номер :34:065:0004, яка належить на праві комунальної власності Територіальній громаді міста Луцька в особі Луцької міської ради, цільове призначення-для будівництва та обслуговування адміністративно-навчального комплексу (надалі - Договір; том 1, а.с. 29-31).

Згідно пункту 1 даного Договору нежитлове приміщення, що продається, належить Відповідачу 1 на підставі рішення господарського суду у справі № 5004/725/12 від 3 серпня 2012 року. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 травня 2016 року, номер запису про право власності 14625788, інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №59697338.

У відповідності до пункту 2 Договору за погодженням сторін продаж об'єкту вчинено за 837 405 грн 47 коп. без ПДВ. Покупець зобов'язується оплатити наведену вище суму до 24 травня 2017 року. Відповідач 2 здійснює розрахунок за даним Договором шляхом та в спосіб, що не суперечить діючому законодавству, зокрема і шляхом видачі (передачі) продавцю векселів. Покупець має право здійснити розрахунок за даним договором достроково.

Згідно пункту 3 Договору: відповідно до статті 334 Цивільного кодексу України право власності Відповідача 2 на вказане нежитлове приміщення підлягає державній реєстрації та виникає з дня такої реєстрації; Відповідач 1 надає згоду на реєстрацію за Відповідачем 2 права власності на нежитлове приміщення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з моменту підписання цього Договору; передача нежитлового приміщення, що відчужується, здійснюється шляхом підписання сторонами акту прийому-передачі в день підписання цього Договору.

Пунктом 4 Договору визначено, що відповідно до довідки складеної 20 травня 2016 року Відповідачем 1 за № 223, балансова вартість нежитлового приміщення, що відчужується за Договором, становить 837 405 грн 47коп. без врахування ПДВ.

Як передбачено пунктами 5-6 цього Договору: Відповідач 1 стверджує, що нежитлове приміщення, яке є об'єктом Договору, нікому іншому не продано, не подаровано, не відчужено іншим особам, не заставлено, не здано в оренду, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, прав щодо нього у третіх осіб як в Україні так і за її межами немає, заборгованості по оплаті комунальних та інших платежів немає; в разі виникнення прав третіх осіб на нерухоме майно, Відповідач 1 зобов'язався компенсувати вартість вищевказаного майна третім особам на частину майна, на яку вони б мали право; податкова застава щодо Відповідача 2 та Відповідача 1 відсутня; відчужуване нежитлове приміщення візуально оглянуто представником Відповідача 2, до оформлення цього Договору; недоліки або дефекти, які перешкоджали б його використанню за призначенням на момент огляду, виявлені не були; Відповідач 1 стверджує, що повідомив про всі відомі йому явні та приховані дефекти.

Пунктом 13 даного Договору сторони передбачили, що всі доповнення та зміни до цього Договору повинні бути укладені сторонами у письмовій формі та нотаріально посвідчені.

Даний договір підписано сторонами, підписи скріплені відтиском їх печатки та посвідчений Третьою особою 1 та зареєстрований в реєстрі за №131.

24 травня 2016 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було підписано акт прийому-передачі нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Сагайдачного гетьмана, буд. 6.

Досліджуючи оспорюваний Договір щодо характеру його фіктивності, що входить в предмет позовної вимоги Позивача та проти чого заперечує апелянт в своїй апеляційній скарзі, колегія суддів досліджує наступні обставини.

Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Колегія суду зазначає, що саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як слідує з правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України по справі № 6-1873цс16 від 19 жовтня 2016 року основними ознаками фіктивного правочину: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

Таким чином, Верховний Суд України визначив три самостійних одна від одної обставини за наявності яких договір є фіктивним, а саме: введення в оману, свідомий намір не виконати зобов'язання та приховування справжніх намірів.

Отже, при встановленні факту фіктивності правочину позивач повинен довести, а суд встановити умисел сторін, чи були здійснені будь-які дії чи намагання сторін спрямовані на досягнення правового результату.

Поняття "умислу" виходить за межі цивільного та господарського законодавства, тому суд обєктивно звертає увагу на наступні тлумачення вказаного поняття.

Умисел - це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала характер своєї дії, передбачала її наслідки і бажала їх настання (частина 2 статті 24 Кримінального кодексу України).

Тобто, в розрізі даної судової справи та оскаржуваного правочину, слідує наступний висновок, що Відповідачі усвідомлювали характер своїх дій (передання майна шляхом купівлі-продажу об'єкту нерухомості), передбачали наслідки дій (залишення без ліквідного майна боржника по справі № 903/914/15 Відповідач 1).

При цьому, суд звертає увагу на те, що умисел як психічне ставлення до діяння характерний не юридичній особі, а фізичні особі, яка представляє згідно закону інтереси юридичної особи, тому факт доведення умислу, зводиться до аналізу не лише правочинів, договорів чи бухгалтерських документів, які є основою в доказовій базі господарського процесу, а й до аналізу будь-яких інших даних, доказів які б містили інформацію про думки та мислення особи, її бажання.

Колегія суддів констатує, що за приписами статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 691 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами статті 538 Цивільного кодексу України: виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання; при зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту; сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону; у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі; якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Здійснивши системний аналіз вищезазначених норм, колегія суддів констатує, що кваліфікуючими ознаками договору купівлі-продажу є: передання (продаж) майна продавцем та оплата (прийняття) такого майна покупцем.

При цьому, у разі нездійснення покупцем оплати товару, зобов'язання продавця щодо передачі майна не виникає, а при переданні майна у такому разі, продавець несе всі ризики невиконання зобов'язання зі сторони покупця.

Оспорюваний Позивачем у даній справі Договір було укладено 24 травня 2016 року.

Згідно пункту 2 Договору за погодженням сторін продаж об'єкту вчинено за 837 405,47 грн. без ПДВ. Відповідач 2 зобов'язався оплатити наведену вище суму до 24 травня 2017 року.

Як вбачається з ухвали Господарського суду Волинської області про відкриття провадження у справі № 903/439/18 від 26 червня 2018 року (том 1, а.с. 1-3), Відповідачам пропонувалось надати суду відомості, зокрема платіжні доручення, які підтверджують розрахунок за оскаржуваним Договором.

Поряд з тим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується представником Відповідача 1, зважаючи на настання терміну оплати по Договору (24 травня 2017 року), будь-які докази оплати Відповідачем 2 по Договору відсутні в матеріалах справи та ніким не подані як суду першої інстанції так і суду апеляційної інстанції. При цьому, Відповідачем 1 не вчинено жодних дій щодо витребування у Відповідача 2 коштів за проданий об'єкт нерухомості.

Водночас, представник Відповідача 1 зазначає, що несплата по Договору купівлі-продажу приміщення зі сторони Відповідача 2 зумовлена тим, що починаючи з 2016 року Позивач оспорює дійсність та правомірність укладеного Договору, що на переконання Відповідача 1 є підставою для подальшого відтермінування оплати за отримане по Договору приміщення.

В той же час, оцінюючи вищевказані доводи апелянта суд констатує, що у разі виконання Відповідачем 2 свого обов'язку щодо сплати за Договором, по суті дані кошти могли б надійти на арештований рахунок Відповідача 1 у виконавчому провадженні, що з огляду на суму заборгованості та суму Договору призвело б до майже повного виконання даного рішення (по справі № 903/914/15)

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що неотримавши оплати по оспорюваному Договору, об'єкт нерухомості - нежитлове приміщення площею 2542,7 кв.м. за адресою м. Луцьк, вул. Сагайдачного гетьмана, 6, що є предметом правочину який оскаржується в рамках даної судової справи, переданий Третьою особою 3 в іпотеку іпотекодержателю Третій особі 2 за зобов'язаннями, що виникли між Третьою особою 3 та Третьою особою 4, згідно договору позики №31/05-16 від 31 травня 2016 року (Третя особа 3 є боржником Третьої особи 2, згідно договору позики №31/05-16 від 31 травня 2016 року на суму 100 000 000 грн; том 2, а.с. 174).

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Третя особа 3 є керівником Відповідача 2 та його одноособовим засновником (том 2, а.с. 181-183).

З огляду на зазначене, колегія суддів констатує, що відповідно до положень Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в України» будь-яка дія або подія яка викликає зміни в структурі активів підприємства повинна бути відображена в первинних документах підприємства.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що як Відповідачем 1 так і Відповідачем 2 відповідна господарська операція з купівлі-продажу нерухомого майна не відображена в бухгалтерському обліку, податковій звітності (відсутні податкові декларації щодо зазначення відповідної суми продажу та купівлі і ПДВ), відсутні витяги з журналу проводок та відомістю по рахунку 631 за третій - четвертий квартал 2016 року, оборотно-сальдова відомість по рахунку 10 за травень 2016 року, відсутні будь-які прибуткові та видаткові накладними, та в цілому відсутні відомості про дану операцію в балансі та звітах про фінансові результати за 6 та 9 місяців 2016, 2017 років як Відповідача 1 так і Відповідача 2.

Окрім того про фіктивний характер укладеного Договору свідчить і та обставина, що Відповідач 2 продовжує надавати в даному приміщенні послуги з освітньої діяльності та продовжує строк дії ліцензії на здійснення такого виду діяльності, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи (том 4, а.с. 7-12, 118).

Сукупність вищевказаних доказів приводить колегію суддів до висновоку, що як Відповідачем 1 так і Відповідачем 2 не було вчинено всіх необхідних дій, спрямованих на досягнення правових наслідків, які обумовлювалися оспорюваним Договором, а також (зважаючи на наявність заборгованості Відповідача 1 по рішенню суду та відкриття виконавчого провадження), дане на переконання судової колегії свідчить про відсутність в їх діях наміру щодо фактичного здійснення купівлі-продажу майна, а в цілому про наявність умислу обох сторін спірного Договору щодо нестворення правових наслідків, які ними обумовлювалися.

Зазначене на переконання колегія суддів є підставою для визнання такого Договору недійсним саме на підставі статті 234 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, досліджуючи дані правовідносини сторін саме в площинні відкритого виконавчого провадження ВП № 50739235 колегія суддів зважаючи на заперечення Відповідача 1 щодо наявності заборони на відчуження майна та доводи позовної заяви щодо наявність непогашеної заборгованості Відповідача 1, зазначає наступне.

4 квітня 2016 року на виконання даного рішення Господарським судом Волинської області видано відповідний наказ № 903/914/15-1 про стягнення з Відповідача 1 на користь Позивача 968 362 грн заборгованості та 19 366 грн 52 коп. судового збору (том 2, а.с. 56).

8 квітня 2016 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Радчук Л.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за ВП № 50739235, де в пункті 3 даної Постанови зазначено, що при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк дане рішення буде виконано в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат пов'язаних з провадженням виконавчих дій (том 2, а.с. 58).

Дана постанова була отримана 17 травня 2016 року Відповідачем 2, що підтверджується відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (том 2, а.с. 59).

15 квітня 2016 року державним виконавцем була винесена постанова про стягнення з Відповідача 2 виконавчого збору в розмірі 98769 грн 25 коп (том 2, а.с. 60).

23 травня 2016 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Радчук Л.О. було винесено постанову про арешт майна Відповідача 1 та оголошення заборони про його відчуження у межах суми звернення стягнення (987 692 грн 52 коп.; том 2, а.с. 61).

Дана постанова була внесена в Державний реєстр обтяжень рухомого майна 16 червня 2016 року № 49791646 (том 2, а.с. 64).

Згідно з пункту 9 частини 3 статті 129 та статті 129-1 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду, тобто, що судове рішення є обов'язковим до виконання.

В пункті 37 Рішення по справі "Деркач та Палек проти України" (заяви NN 34297/02 та 39574/02) від 21 грудня 2004 року, Європейський Суд зазначив: "37. Суд знову наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити щоб пункт 1 статті 6 детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті як положення, що лише гарантує право назвернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 ."

Констатація Європейським Судом з прав людини порушення державою Україна передбаченого частини 1 статті 6 Конвенції "права на суд" в частині невиконання остаточних судових рішень, на жаль, носить постійний характер.

Згідно частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом.

Дана правова позиції наведена в постанові Верховного Суду від 5 липня 2018 року № 922/2878/17.

Окрім того, постановою Верховного Суду від 13 лютого 2018 року в справі № 905/3038/16 було скасовано постанову суду апеляційної інстанції та залишено в силі рішення суду першої інстанції, оскільки: Верховний Суд погодився з висновком місцевого суду, що специфікація від 01.08.2016 та акт від 11.08.2016 підписані представниками ТОВ "Добре тепло" та ТДВ "ОП "Шахта імені Святої Матрони Московської" не з метою створення реальних правових наслідків у вигляді переходу права власності, а за для формальної зміни титулу спірного майна, з метою його приховання від органів державної виконавчої служби та ухилення від виконання рішень суду щодо стягнення з відповідача грошових коштів.

Крім того, в постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року № 6-1873цс16 було зазначено наступне:

"У справі, яка переглядається, суди встановили, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Установивши ці обставини, суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном."

Аналогічні висновки були викладені в постанові Верховного Суду України від 9 серпня 2017 року у справі № 6-2690цс16.

Водночас, апеляційний господарський суд ще раз наголошує, що з огляду на вищевказані правові позиції Європейського суду та Верховного Суду, зважаючи на суму заборгованості та суму Договору дані кошти могли б надійти на рахунок Відповідача 1 у виконавчому провадженні що призвело б до майже повного виконання рішення суду.

Що ж стосується заперечень Відповідача 1 наведених в апеляційній скарзі щодо відсутності у Позивача повноважень на оскарження даного правочину зважаючи на те що дана особа не є стороною Договору, то колегія суддів зазначає наступне.

Звертаючись до суду з позовом, Позивач посилався на те, що оспорюваним правочином порушено його права саме як кредитора та стягувача за виконавчим провадженням № 50739235, оскільки боржник продав майно під час дії заборони на його відчуження, з метою ухилення від примусового виконання наказу суду, та з огляду на виконання судового рішення на даний час.

Частиною першої статті 203, частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину.

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому стаття 2015 Цивільного кодексу України наділяє правом оспорювати правочин не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи».

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-605цс16.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Зважаючи на те, що оспорюваним правочином на переконання Позивача порушено його права як кредитора та стягувача за виконавчим провадженням, оскільки вимоги Позивача в рамках виконавчого провадження забезпечені шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення (зважаючи на те, що у Відповідача 1 відсутнє будь-яке інше майно та кошти), суд апеляційної інстанції вважає підставними та обґрунтованими доводи Позивача про те, що дане нежитлове приміщення перебуває під забороною відчуження, а тому не могло бути реалізоване шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Усе описане вище на переконання колегії суддів підтверджує те, що Позивач належним чином звернувся до суду із зазначеним позовом саме як заінтересована особа з метою захисту свого порушеного права.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відносного того, що на момент вчинення оспорюваного правочину не існувало обмежень щодо відчуження нежитлового приміщення, то колегія суддів зауважує наступне.

Статтями 11, 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право державного виконавця у процесі здійснення виконавчого провадження накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Згідно з частиною другою статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться, зокрема, на підставі рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження - це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів.

Колегія суду констатує, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, державна реєстрація завжди у часі слідує за юридичним фактом, на підставі якого виникає, змінюється, або припиняється право або його обтяження, і завжди є похідною. Сама державна реєстрація не може бути юридичним фактом чи замінити його. Такий юридичний факт є підставою для державної реєстрації.

Вирішуючи спір, колегією суддів враховується, що на час укладення оспорюваного Договору купівлі-продажу 24 травня 2016 року спірний об'єкт нерухомості перебував під забороною відчуження, оскільки існувало обтяження у вигляді арешту, накладеного постановою державного виконавця на майно Відповідача 1 в частині суми боргу - 8987 692 грн 52 коп..

При цьому колегія суддів констатує, і той факт, що на момент укладення оспорюваного правочину встановлені постановою державного виконавця обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену державним виконавцем заборону відчужувати майно йому достеменно відомо.

Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у справі № 761/17290/15-ц провадження № 61-13614св18 від 7 листопада 2018 року та Верховний Суд України у постановах від 25 травня 2016 року № 6-605цс16, від 24 травня 2017 року № 6-640цс17 та від 18 січня 2017 року № 6-2552цс16.

Зазначене на переконання судової колегії впливає на правильне вирішення справи, з урахування встановленого вище в даній судовій постанові, порушення прав Позивача.

Також апеляційний господарський суд наголошує і на тому, що в силу дії частини 1 статті 18 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об¦9єднаннями на всій території України.

Згідно пункту 7 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами господарського судочинства є, зокрема, обов'язковість судового рішення.

Водночас, в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданнями господарського судочинства, яке превалює над будь-яким іншим міркуванням в судовому процесі.

відтак, закон ставить обов'язковою умовою виконання судових рішень на всій території України і обов'язковість судового рішення (що не виконане Відповідачем 1), що входить до завдань та принципів Господарського процесуального кодексу України, а відтак превалює над будь-яким іншим міркуванням в судовому процесі.

З врахуванням усього вищеопсианого в даній судовій постанові та з врахуванням серйозності та важливості основного доводу Позивача, що спірна угода була укладена саме з метою приховання спірного майна від органів державної виконавчої служби та ухилення від виконання рішенння суду щодо стягнення з Відповідача 2 на його користь грошових коштів, тобто, фактично на порушення одного з фундаментальних принципів судочинства відповідно до Конституції України та необхідної складової "права на справедливий суд" в розумінні Європейського Суду з прав людини, Північно-західний апеляційний господарський суд повно, всебічно та об'єктивно дослідив всі доводи та докази Відповідача 1, Відповідача 2, як вищевказані, так і інші, як кожний окремо, так і у їх комплексі та сукупності на підтвердження чи непідтвердження фіктивності оспорюваного Договору, та приходить до висновку про обгрунтованість даного позову.

З огляду на усе вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог Позивача щодо визнання Договору недійсним.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак апеляційний господарський суд залишає оспорювань рішення без змін з огляду на його законність і обгрунтованість, а також те, що при прийнятті даної постанови, Північно - західним апеляційним господарським судом не встановлено обставин, що б вказували на необхідність скасування даного рішення (в розумінні частини 4 статті 269 ГПК України).

Відтак, виносячи дану судову постанову та враховуючи те, що апеляційним господарським судом залишено без задоволення апеляційну скаргу Відповідача 1, апеляційний господарський суд, відповідно статті 129 ГПК України, залишає судовий збір за розгляд апеляційної скарги за Відповідачем 1.

Керуючись статтями 129, 269-271,273, 278, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково - технічного університету" на рішення Господарського суду Волинської області від 1 жовтня 2018 року в справі № 903/439/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 1 жовтня 2018 року в справі № 903/439/18 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу № 903/439/18 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови виготовлено 11 січня 2019 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Філіпова Т.Л.