УХВАЛА

14 січня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/14706/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Васильєва В'ячеслава Анатолійовича

на постанову Північного апеляційного господарського суду у складі Зубець Л.П. - головуючого, Мартюк А.І., Дідиченко М.А. від 06 грудня 2018 року та ухвалу Господарського суду міста Києва у складі Смирнової Ю.М. від 17 вересня 2018 року

за заявою Фізичної особи-підприємця Васильєва В'ячеслава Анатолійовича про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 06 листопада 2017 року у справі № 910/14706/17

за позовом Фізичної особи-підприємця Васильєва В'ячеслава Анатолійовича

до: 1. Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), 2. Товарної біржі "Перша універсальна товарна біржа "Україна"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "СКД 2015"

про визнання недійсним результатів аукціону та зобов'язання провести повторний аукціон,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Васильєв В'ячеслав Анатолійович (26 грудня 2018 року) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06 грудня 2018 року та ухвалу Господарського суду міста Києва від 17 вересня 2018 року у даній справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги на відповідність вимогам параграфу 1 глави 2 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Суд зазначає таке.

За приписами пункту 5 частини 2 статті 290 Господарського процесуального кодексу України у касаційній скарзі повинно бути зазначено обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Таким чином процесуальний закон покладає на скаржника обов'язок зазначати про неправильне застосування яких конкретно норм матеріального та/або порушення норм процесуального права припустилися суди нижчих інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень, в чому саме полягає таке порушення або неправильне застосування і яким чином воно вплинуло на прийняття цих рішень.

Оскаржувані судові рішення прийняті за результатами розгляду заяви позивача про перегляд, прийнятого судового рішення у даній справі за нововиявленими обставинами. При цьому, відмовляючи у задоволенні такої заяви, суди виходили з того, що наведені заявником обставини не є нововиявленими в розумінні статті 320 Господарського процесуального кодексу України.

У своїй касаційній скарзі Фізична особа-підприємець Васильєв В'ячеслав Анатолійович описує обставини, що на його думку, є нововиявленими і викладає власні висновки, яких мали б дійти суди у разі правильного застосування ними правових норм.

Однак, відповідно до положень частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд вважає, що подана Фізичною особою-підприємцем Васильєвим В'ячеславом Анатолійовичем касаційна скарга по суті зводиться до висловлення незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями і фактично є спробою спрямувати Суд до необхідності надання додаткової оцінки доказам та обставинам справи.

Під виглядом касаційної скарги скаржником завуальовано скаргу апеляційну, адже доводи, що наведені у ній не стосуються питань права та правозастосування, хоча формально скарга і містить посилання на норми матеріального та процесуального права.

Суд дійшов висновку, що скаржник, не враховуючи вимог частини 2 статті 287, пункту 5 частини 2 статті 290, статті 300 Господарського процесуального кодексу України та принципу res judicata, просто намагається домогтися прийняття іншого рішення у справі.

Крім цього, Суд вважає за необхідне зазначити, що Верховним Судом вже неодноразово було викладено правові позиції у питанні застосування положень пункту 1 частини 2 статті 320 Господарського процесуального кодексу України (постанова Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі № 910/6052/16, постанова Верховного Суду від 07 серпня 2018 року у справі № 915/1708/14, постанова Верховного Суду від 24 вересня 2018 року у справі 924/468/14).

Суд роз'яснює скаржникові, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз'яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав'язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, зокрема і у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" заява № 52854/99).

Не можна розглядати перегляд, як замасковану апеляцію. Відступи від цього принципу виправдані лише тоді, коли вони необхідні за обставин суттєвого та неспростовного характеру.

За приписами пункту 4 частини 4 статті 292 Господарського процесуального кодексу України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Згідно з частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України такими підставами є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку про застосування до поданої Фізичною особою-підприємцем Васильєвим В'ячеславом Анатолійовичем касаційної скарги наслідків, передбачених пунктом 4 частини 4 статті 292 Господарського процесуального кодексу України у вигляді її повернення.

Керуючись статтями 287, 290, пунктом 4 частини 4 статті 292 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Васильєва В'ячеслава Анатолійовича на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06 грудня 2018 року та ухвалу Господарського суду міста Києва від 17 вересня 2018 року у справі № 910/14706/17 разом з доданими матеріалами (в тому числі квитанцією № QS062121101 від 26 грудня 2018 року про сплату судового збору) повернути скаржникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Суховий В.Г.