ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"02" січня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/1659/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

при секретарі судового засідання Мукієнко Д.С.

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Міністерства оборони України (пр-т Повітрофлотський, буд. №6, м. Київ, 03168)

до відповідача: фізичної особи-підприємця Іванової Ольги Валентинівни (АДРЕСА_1)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, буд. 28-А) в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" (65058, м. Одеса, вул. Армійська, буд. 10-А)

про усунення перешкод у користуванні майном

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до фізичної особи-підприємця Іванової Ольги Валентинівни про зобов'язання фізичної особи-підприємця Іванової Ольги Валентинівни та будь-яких інших третіх осіб, усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем, шляхом звільнення торговельного місця №3784 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вулиці Рожевій на території ТОВ "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н, смт. Авангард, вул. Базова, 20

Позовні вимоги обґрунтовано наступним:

21.02.2000 року між Міністерством оборони України, Авангардівською селищною радою та товариством з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" укладено Договір №181/9-83р, відповідно до п.5.1 якого, Міністерство має право протягом 99 років з дня підписання цього Договору безкоштовно користуватися на власний розсуд 50-ма торговельними місцями під 20-футові контейнери по вулиці Рожевій на території ТОВ "Промтоварний ринок", що також підтверджується листом ТОВ "Промтоварний ринок" від 14.03.2017 №240.

14.06.2016р. між Міністерством оборони України та Концерном "Військторгсервіс" укладено Договір доручення №1, відповідно до умов якого (п.1.1. Договору), Концерн "Військторгсервіс" уповноважений діяти від імені Міністерства, а саме: вчиняти юридичні дії пов'язані з укладанням, розірванням, припиненням договорів з фізичними та/або юридичними особами про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футового контейнеру (загальна кількість - 50 місць) на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вулиці Рожевій, у тому числі з правом звернення до суду з позовами з питань пов'язаних з виконанням умов цього Договору.

В подальшому, 06.03.2018р. до вказаного Договору доручення укладено Додаткову угоду №1, якою змінено мінімальний розмір плати за надання права платного користування торговельним місцем, який становить 16 925,40 грн. (з ПДВ) в місяць, визначено типові умови договору про надання права платного користування, та внесено ряд інших змін.

Крім цього, п.2.8 Додаткової угоди від 06.03.2018 визначено, що підвищення розміру плати за надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів застосовується з дати проведення оцінки, за виключенням 2018 року, в якому підвищений розмір плати застосовується з дати підписання договорів (у редакції додатку 6 до цього Договору).

Пунктом 2.3 Договору доручення передбачено, що за виконання доручення за цим Договором Концерн з коштів, що надійшли від фізичних та юридичних осіб на виконання умов укладених угод щомісячно отримує винагороду, яка складає 8% (з ПДВ) від загальної суми коштів, отриманих Концерном від фізичних та/або юридичних осіб у відповідному місяці.

В свою чергу, Міністерство оброни України уповноважило Соловйову О.Є. начальника філії "Одеське управління військової торгівлі" довіреністю від 23.03.2018р. №220/254/д на виконання умов Договору доручення.

Крім цього, довіреністю від 26.04.2018 №220/337/д начальнику філії "ОУВТ" надано повноваження на представництво інтересів Міністерства оборони України в судових установах та інших юрисдикційних органах із питань пов'язаних з виконанням умов Договору доручення.

У зв'язку з наданням у 2016 році зазначених повноважень Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "ОУВТ", 01.08.2016р. між Міністерством оборони України від імені якого діє Концерн "Військторгсервіс" та фізичною особою-підприємцем Івановою Ольгою Валентинівною було укладено Договір №ВКС-1249 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів, терміном дії до 31.05.2019.

Згідно п.1.1 Договору, відповідачу надавалось право платного користування місцем №3784, на виділеній відкритій території, за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, смт. Авангард, територія ТОВ "Промтоварний ринок", згідно з планом розташування.

З урахуванням внесених змін до Договору доручення №1 від 14.06.2016р. шляхом укладення Додаткової угоди до нього, та збільшення вартості за користування торговельним місцем, листом від 29.03.2018 №406/24 відповідача повідомлено про зміну суттєвих умов, та про необхідність приведення договірних відносин у відповідності до вимог, для чого йому необхідно було прибути до філії "ОУВТ" у визначений термін з метою врегулювання питання щодо подальших договірних відносин та умов співпраці з Міністерством оборони України.

Крім цього, цим же листом відповідачу повідомлено, що у разі не прибуття до філії "ОУВТ" в установлений термін та не приведення договірних відносин у відповідності до вимог, дію Договору №ВКС-1249 від 01.08.2016, буде припинено в порядку виконання п.7.3. за ініціативою Сторони.

03.04.2018р. ФОП Івановій О.В. отримано повідомлення про підвищення вартості за надання права платного користування торговельним місцем, однак відповідач до цього часу не прибув до філії "ОУВТ" з метою приведення договірних відносин у відповідності до запропонованих умов, що свідчить про відсутність бажання у відповідача співпрацювати з Міністерством оборони на запропонованих умовах.

Позивач вказує, що умови Договору №ВКС-1249 від 01.08.2016, його зміст та мета вказують на те, що даний договір є договором найму.

Пунктом 7.3 Договору №ВКС-1249 від 01.08.2016, передбачено що його дія припиняється, зокрема, за ініціативою однієї із сторін. Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення дії Договору, повинна письмово повідомити про це іншу Сторону за два місяці.

У зв'язку з відсутністю у відповідача бажання співпрацювати з Міністерством оборони України на запропонованих умовах, листом від 04.06.2018 №747/22 ФОП Іванова О.В. повідомлено про припинення з 06.08.2018р. дії Договору №ВКС-1249 від 01.08.2016, в порядку п.7.3 за ініціативою Міністерства оборони України.

Також, відповідачу повідомлялось, що у разі наявності у нього бажання користуватися торговельним місцем яке перебуває у розпорядженні Міністерства оборони України, він може звернутися до філії "ОУВТ" у термін до 06.08.2018 року із заявою про намір укласти Договір у новій редакції, за яким мінімальна вартість за користування торговельним місцем становитиме 16 925,40 гри. (з ПДВ) в місяць, чого останнім зроблено не було у зв'язку з відсутністю такого бажання.

Крім цього, за зверненням позивача, у газеті "Одеські вісті" випуск від 09.06.2018р. №44 (5068), на сторінці 11 розміщено оголошення наступного змісту:

"За ініціативою Міністерства оборони України (МОУ) з 06.08.2018 року припиняється дія договорів про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій, а саме: припиняється дія договору №ВКС-1249 від 01.08.2016 року укладеного з МОУ та ФОП Івановою О.В. на користування торговельним місцем №3784, на підставі повідомлення від 04.06.2018р. №747/22".

Аналогічного змісту повідомлення про припинення дії №ВКС-1249 від 01.08.2016 було розміщено і на веб-сайті ТОВ "Промтоварний ринок".

Враховуючи те, що п.7.3 Договору №ВКС-1249 від 01.08.2016р. передбачає повідомлення про припинення договору, позивач вважає, що сторони у договорі передбачили саме можливість односторонньої відмови від договору та встановили строк, протягом якого вони, у разі незгоди із таким припиненням, мають право врегулювати розбіжності, тобто на протязі двох місяців.

Після повідомлення про припинення дії вказаного договору, відповідач жодного разу не звертався із запереченнями стосовно непогодження про припинення договірних відносин з Міноборони, проте і надалі після припинення дії договору безпідставно продовжує користуватися торговельним місцем чим порушує права Міністерства та Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "ОУВТ".

Натомість, відповідачу надавалось право врегулювати договірні відносини з Міністерством оборони України шляхом укладання договору (у новій редакції) з Міноборони від імені якого діє Концерн в особі Філії, проте він таким правом не скористався.

Позивач зазначає, що на підставі розпорядження начальника філії "ОУВТ" від 03.08.2018р. №10, комісією із представників філії "ОУВТ" проведено огляд 50 торговельних місць по вул. Рожевій на території ТОВ "Промтоварний ринок", у тому числі проведено огляд торговельного місця №3784, в результаті проведення якого встановлено, що станом на 07.08.2018 на вказаному торговельному місці розміщено два 20-футові контейнери, які на день проведення огляду були зачинені.

Однак, станом на 07.08.2018 зазначені контейнери не могли розміщуватися на вказаному торговельному місці, у зв'язку з відсутністю на те правових підстав, а саме, договірних відносин з Міністерством оборони на розміщення 20-футових контейнерів на торговельному місці, що зафіксовано у складеному акті огляду від 07.08.2018.

Таким чином, відповідач безпідставно займає торговельне місце, не зважаючи на те, що не перебуває у договірних відносинах з Міністерством оборони України, проте і надалі продовжує користується вказаним торговельним місцем.

Враховуючи те, що саме Міністерство оборони України є особою яка до 2099 року є володільцем, розпорядником та користувачем 50-ма торговельними місцями (у томі числі №3784), Міноборони надало повноваження та свою згоду Концерну "Військторгсервіс" в особі начальника філії укладати договори про надання права платного користування торговельними місцями, задля отримання відповідного прибутку у визначеному у Договорі розмірі, а саме не менше ніж 16 925,40 грн. (з ПДВ) в місяць.

Однак, Міноборони не може належним чином самостійно реалізувати належне йому право, а також не має можливості передати вказане торговельне місце в користування ФОП Івановій О.В., так як він не виявив бажання на подальшу співпрацю з Міністерством оборони України, а ні іншій особі з метою отримання прибутку, так як відповідач та треті особи чинять перешкоди у користуванні торговельним місцем та відмовляються його звільнити, що призводить до завдання збитків у вигляді упущеної вигоди Міністерству оборони України, щомісячно у розмірі 16 925,40 грн.

На думку позивача, відповідачем вчинені неправомірні дії, що перешкоджають Міністерству оборони України в особі Концерну "Військторгсервіс" у здійсненні господарської діяльності, призводить до нанесення збитків господарській діяльності державного господарського об'єднання та державі в цілому.

У зв'язку з цим, та чиненням перешкод у користуванні торговельним місцем, та чиненням перешкод у користуванні торговельним місцем, філія "ОУВТ" яка діє від імені та в інтересах Міноборони звернулася до Авангардівський ВП Овідіопольського ВП ТУ НП в Одеській області із заявою від 07.08.2018 №1104/6 про вчинення Івановою О.В. кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.206, ч.2 ст.2062 КК України, а також із заявою про вчинення кримінального правопорушення від 07.08.2018р. №1105/7 до військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України.

Однак, в той час коли Міністерство оборони України його підприємства, господарські об'єднання та інші установи вживають заходи по забезпеченню усім необхідним Збройні Сили України та інші державні формування Міністерства оборони України, які забезпечують національну безпеку України, вживаючи усі заходи задля отримання прибутку від своєї діяльності з метою забезпечення державних інтересів, інші особи в незаконний спосіб та за рахунок протиправного використання державних майнових прав, усіма можливими способами дбають про свої власні інтереси, порушуючи тим самим майнові права державного органу, що призводить до завдання значних збитків Міністерству оборони України та його установам.

В результаті неправомірних дій ФОП Іванової О.В., та чинення перешкод Міністерству оборони України в особі його уповноважених осіб, у користуванні торговельним місцем №3784, Міноборони в особі філії "ОУВТ" не до отримує кошти за користування торговельним місцем у розмірі 16 925,40 грн. в місяць.

З врахуванням вищенаведеного, позивач звернувся до суду із даним позовом до Господарського суду Одеської області за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи, позовну заяву Міністерства оборони України було передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельського О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.09.2018р., позовну заяву Міністерства оборони України прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

19.09.2018р. на адресу господарського суду Одеської області надійшла заява Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" (вх.№2-4725/18) про вступ останнього у справу в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

З метою повного та об'єктивного розгляду справи з урахуванням можливого впливу судового рішення на права та обов'язки Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс", ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.09.2018р. Концерн "Військторгсервіс" було залучено до участі у справі №916/1659/18 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача відповідно до ст.50 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.10.2018р. строк підготовчого засідання було продовжено на 30 днів за власною ініціативою суду.

10.12.2018р. позивач звернувся до суду із клопотанням (вх.№2-6231/18) про зупинення провадження у справі №916/1658/18 до отримання правової позиції Великої Палати Верховного суду у справі №914/2649/17, у задоволенні якого судом було відмовлено, з підстав його недоведеності та необґрунтованості.

Представник позивача в судове засідання, призначене на 02.01.2019р. не з'явився, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить підпис уповноваженого представника на розписці про оголошення перерви в судовому засіданні від 27.12.2018р.

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 02.01.2019р. не з'явився, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить підпис уповноваженого представника на розписці про оголошення перерви в судовому засіданні від 27.12.2018р.

Подав до суду відзив на позов (вх.№21693/18) у відповідності до якого, заявлені позивачем позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні.

Представник третьої особи в судове засідання, призначене на 02.01.2019р. не з'явився, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить підпис уповноваженого представника на розписці про оголошення перерви в судовому засіданні від 27.12.2018р.

Подав до суду письмові пояснення (вх.№22065/18), відповідно до яких заявлені позивачем позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

Згідно до п.1 ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного:

Частиною 1 ст.15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В пунктах 1-10 ч.2 ст.16 ЦК України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

До того ж, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частина 1 статті 202 ЦК України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Аналіз змісту договору №ВКС-1249 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів від 01.08.2016р. свідчить про те, що вказаний договір за своєю природою є договором найму (оренди).

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст.759 ЦК України).

В силу приписів ч.1 ст.283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно ч.6 ст.283 ГК України названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, вищевказаний договір оренди від 01.08.2016р. є підставою для виникнення у сторін договору зобов'язань відповідно до ст.ст.173, 174 ГК України (ст.ст.11, 202, 509 ЦК України) та згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Як зазначає позивач, договір №ВКС-1249 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів від 01.08.2016р. розірвано на підставі п.7.3. договору зважаючи на не бажання відповідача бажання співпрацювати з позивачем на запропонованих умовах згідно листа №406/24 від 29.03.2018р.

Відповідач не погоджується із твердженням позивача про те, що договір №ВКС-1249 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів від 01.08.2016р. є розірваним.

Крім того, відповідач наголошує на тому, що оскільки між ними не було досягнуто згоди щодо розірвання договору №ВКС-1249 від 01.08.2016р., то Міністерство оборони України могло у судовому порядку його розірвати, чого позивачем зроблено не було, зважаючи на що вказаний договір діє, а тому відповідач правомірно користується торговельним місцем №3784.

Згідно п.7.3. Договору, дія договору припиняється у випадках:

- закінчення терміну, на який він був укладений;

- за ініціативою однією із сторін. Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення дії Договору, повинна письмово повідомити про іншу сторону за два місяці.

Відповідно до ст.188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Отже, позивач мав намір розірвати договір №ВКС-1249 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів від 01.08.2016р., про що свідчить лист Концерну "Військторгсервіс", однак відповіді на вказані листи Концерном "Військторгсервіс" отримано не було, а відтак у зв'язку з неодержанням відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу Міністерство оборони України мало право передати спір на вирішення суду, що мало передувати поданню позову про усунення перешкод у користуванні майном.

Поряд з цим, суд зазначає, що положення чинного законодавства та умови договору, укладеного з відповідачем, не визначають таких підстав для можливого одностороннього припинення дії договору.

До того ж п.7.3. договору не містить перелік підстав для припинення договору в односторонньому порядку.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 13.02.2018р. у справі №916/849/17, предметом спору якого був договір, умови відносно припинення якого, є аналогічними за змістом договором укладеним з ФОП Івановою О.В. з аналізу статей 651 ЦК України, статті 188 ГК України вбачається, що договір не може бути розірваний в односторонньому порядку за ініціативою однієї із сторін за відсутності правових підстав, визначених Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, в тому числі спеціально визначених умовами укладеного договору, оскільки в такому випадку одностороння відмова від договору може порушити права орендаря, який належним чином виконував прийняті на себе зобов'язання.

Пунктом 7.1 договору від 01.08.2016р. сторони передбачили, що договір №ВКС-1249, укладений на строк з 01.08.2016р. по 31.05.2019р. включно.

Відповідно до ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відтак, суд дійшов висновку, що договір №ВКС-1249 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів не припинено, а тому відповідач на правових підставах користується торгівельним місцем №3784.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, за умови того, що договір № ВКС-1249 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів від 01.08.2016р. діє, при розгляді справи позивачем обґрунтовано не доведено порушень його прав власника стосовно торговельного місця №3784, зважаючи на що суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених ним вимог щодо зобов'язання ФОП Іванової О.В. та будь-яких третіх осіб усунути перешкоди у користуванні майном.

В свою чергу такі обставини виключають можливість відновлення порушених з боку відповідача, на думку позивача, прав власника шляхом покладення на відповідача та третіх осіб обов'язку усунути перешкоди у користуванні торгівельним місцем №3784, наявність яких судом не встановлено.

Крім того, позивач у позовній заяві просить суд зобов'язати фізичну особу-підприємця Іванову О.В. та будь-яких інших третіх осіб усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця №3784 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вулиці Рожевій на території ТОВ "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н, смт. Авангард, вул. Базова, 20.

З вказаної позовної вимоги вбачається, що вона поширена на осіб, яких не визначено, не конкретизовано та яких не зазначено позивачем в якості відповідачів за його позовом, що не відповідає вимогам Господарського процесуального кодексу України.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом усунення перешкод у здійсненні ним прав користування суд зазначає наступне.

Завдяки негаторному позову, яким у даному випадку є заявлений позивачем позов, захищаються права власника щодо здійснення права користування та розпорядження своїм майном, не пов'язаним із втратою власником володіння. Вимога відповідно до цього позову полягає в усуненні перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцю здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження майном.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Крім того, негаторний позов має на меті усунення тривалих порушень зазначених повноважень власника, а не тих, що мали місце в минулому, що обумовлює непоширення на вимоги за негаторним позовом строків позовної давності.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Якщо ж на час подання позову порушення припинилися, то й відпадає підстава для пред'явлення негаторного позову. Власник має право у даному випадку вимагати лише відшкодування збитків або застосувати інший спосіб захисту свого права. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов'язально-правовими засобами.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 27 травня 2015 р. у справі N 6-92цс15, де зазначено, що передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи та не спростовано сторонами, договір № ВКС-1249 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів від 01.08.2016р. не розірвано.

Отже, у даному випадку між сторонами по справі існують договірні орендні правовідносини, що в свою чергу виключає взагалі можливість застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом усунення перешкод у здійсненні власником прав користування (негаторний позов) за умови наявності відповідних порушень.

Суд, керуючись п.п.5 п.5 ст.13 ГПК України зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст.73 Господарського процесуального Кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами ст.79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням правової позиції, висловленої ЄСПЛ при розгляді справи "Серявін проти України", а саме те, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р.).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003р.).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім доводам та запереченням учасників судового процесу, надано можливість їх представникам в судовому засіданні обґрунтувати свої правові позиції щодо позову.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Міністерства оборони України не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам чинного законодавства, тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору слід покласти на Міністерство оборони України.

Керуючись ст.ст.13, 74, 76, 86, 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові - відмовити повністю.

2. Судові витрати по справі - покласти на Міністерство оборони України.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.241 ГПК України.

Повний текст рішення складено 14 січня 2019 р.

Суддя О.В. Цісельський