ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року

м. Одеса

Справа № 916/2275/18

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Разюк Г.П.,

суддів: Колоколова С.І., Савицького Я.Ф.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Одеської області від 13.11.2018, проголошене об 11:55:59 суддею Цісельським О.В. у м. Одесі, повний текст якого складено 26.11.2018р.

у справі № 916/2275/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго"

про стягнення 46 916,66 грн.,

ВСТАНОВИВ:

11 жовтня 2018р. Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі – ПАТ НАК "Нафтогаз України") звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою в якій просить стягнути з Комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" (надалі – КП "ТМ ІТКЕ") борг у загальній сумі 46 916,66 грн., у тому числі: пеню у сумі 43854,65 грн. та три проценти річних у сумі 3 062 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору постачання природного газу №3069/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 року.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.11.2018 в задоволенні позову відмовлено, оскільки судом встановлено, що позивачем нараховано пеню та 3% річних на основну заборгованість за спожитий природний газ, яку було погашено відповідачем до набрання чинності Законом України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії”, частина 3 ст. 7 якого передбачає, що заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням місцевого господарського суду, ПАТ НАК "Нафтогаз України" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Скаржник вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з’ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Зокрема, на думку скаржника застосування Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії” до спірних правовідносин є неправомірним, з огляду на те, що Законом передбачено коло осіб, що мають право на списання заборгованості та нарахувань.

Також апелянт вважає, що оскільки матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, неможливе застосування в даному випадку ч.3 ст.7 Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії”.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Станом на час прийняття даної постанови до суду не надійшло клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку без проведення судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.12.2015 між ПАТ НАК "Нафтогаз України" /постачальник/ та КП "ТМ ІТКЕ" /споживач/ укладено договір № 3069/16-ТЕ-23 постачання природного газу, за умовами п.1.1 якого перший зобов’язався передати у власність другого у 2016 році природний газ, а споживач зобов’язався прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 договору встановлено, що газ, який продається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення населенню.

Пунктом 2.1 договору сторони узгодили, що постачальник передає споживачу з 01.01.2016 по 31.03.2016 (включно) газ обсягом до 5100,00 тис. м3, в тому числі помісячно: січень - 1850,00тис. м3; лютий - 1850,00тис. м3; березень - 1400,00тис. м3.

Відповідно до п.3.4 договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачу у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу, тощо.

Згідно з п.3.5 договору акт складається споживачем та надсилається постачальнику не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки, а той не пізніше 8-го числа повертає споживачу один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надає в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 5.1 договору сторони погодили, що регульована ціна (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до вартості природного газу, відповідно до Податкового кодексу України) на природний газ, який постачається за цим договором, в період з 01.01.2016 по 31.03.2016 (включно) встановлюється Постановою КМУ від 01.10.2015р. № 758.

Пунктом 5.2 сторони погодили, що ціна за 1000 м3 газу за цим договором в період з 01.01.2016 по 31.03.2016 (включно) для підприємств, які приєднані до газорозподільних мереж, становить 1 770,74 грн, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до ціни на природний газ – 2%; податок на додану вартість – 20%. До сплати за 1000 м3 природного газу – 1 806,15 грн, крім того ПДВ-20% - 361,23 грн, всього з ПДВ – 2 167,38 грн.

Відповідно до п.6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п.8.2 договору у разі невиконання споживачем пункту 6.1. умов цього договору він зобов’язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

29.01.2016 між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду № 2 до договору постачання природного газу від 21.12.2015 № 3069/16-ТЕ-23, за умовами якої п.1.3 договору було викладено в наступній редакції: " За цим договором може бути поставлений газ власного видобутку (газ, видобутий на території України), та/або імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений ПАТ НАК "Нафтогаз України" на митну територію України).

За актами приймання-передачі природного газу у період з січня 2016р. по березень 2016р. включно позивач передав, а відповідач прийняв природний газ в обсязі, передбаченому за договором на загальну суму 9 827 972,22 грн., однак відповідачем було здійснено несвоєчасний розрахунок за поставлений природний газ (означене не заперечується відповідачем), чим порушено строки встановлені п. 6.1 Договору.

З огляду на порушення відповідачем строків оплати, встановлених п.6.1 договору, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" нараховано 43854,65 грн. пені та 3 062 грн.- 3%річних та заявлено їх до стягнення з КП "ТМ ІТКЕ".

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, у тому числі сплата неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків. Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

За приписами ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов’язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 4 та 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов’язання застосовуються у розмірі, передбаченому сторонами у договорі. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.(ч.6 ст.232 ГПК України)

Як зазначалося раніше, п 8.2 договору сторони погодили, що у разі невиконання відповідачем пункту 6.1 умов цього договору КП "ТМ ІТКЕ" зобов'язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В той же час, за змістом ст.ст. 598, 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

30.11.2016 набрав чинності Закон України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії” , яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів ст. 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром, який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Відповідно до п. 14 зазначеного Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Частиною 3 ст. 7 даного Закону визначено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Вказана норма (ч. 3 ст. 7 Закону) є нормою прямої дії і застосування цієї норми не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, виконання цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість відповідача за поставлений природний газ, погашена останнім в повному обсязі станом на 12.05.2016 року, тобто до набрання чинності Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії”.

Встановивши, що позивачем нараховано пеню та 3% річних на основну заборгованість за спожитий природний газ, яку було погашено відповідачем до набрання чинності Законом, з урахуванням ч. 3 ст. 7 Закону, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви ПАТ “НАК “Нафтогаз України”.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 23.01.2018 у справі № 914/3131/15, від 29.01.2018 у справі № 904/10745/16, від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 15.03.2018 у справі № 904/10736/16.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги стосовно відсутності в матеріалах справи доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а також доводи скаржника про те, що Законом передбачено коло осіб, що мають право на списання заборгованості та нарахувань, колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не приймаються до уваги.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

За таких обставин, апеляційну скаргу ПАТ “НАК “Нафтогаз України” слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 13.11.2018 у справі №916/2275/18 - без змін.

Згідно із ст.129 ГПК України витрати скаржника по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 13.11.2018 року у справі №916/2275/18 залишити без змін, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"– без задоволення.

Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і згідно з ч.5 ст.12, ч.2 ст.282 та п.2 ч.3 ст.287 касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених у підпунктах а-г п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 14.01.2019р.

Головуючий суддя Разюк Г.П.

Суддя Колоколов С.І.

Суддя Савицький Я.Ф.