ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2019 р. Справа№ 927/451/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Чернігіврибгосп»

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 03.10.2018

у справі №927/451/18 (суддя Белов С.В.)

за позовом Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах Держави в особі Державного агентства рибного господарства України та Регіонального відділення Фонду державного майна України в Чернігівській області

до: 1. Державного підприємства «Укрриба»

2: Приватного акціонерного товариства «Чернігіврибгосп»

про визнання договору зберігання державного майна недійсним

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Чернігівської області (надалі - прокурор) звернувся до Господарського суду Чернігівської області в інтересах держави в особі Державного агентства рибного господарства України (надалі - Держрибагентство, позивач-1) та Регіонального відділення Фонду державного майна України в Чернігівській області (надалі - РФ ФДМУ в Чернігівській області, позивач-2) з позовом до Державного підприємства «Укрриба» (надалі - ДП «Укрриба», відповідач-1) та Приватного акціонерного товариства «Чернігіврибгосп» (надалі - ПрАТ «Чернігіврибгосп», відповідач-2) про визнання недійсними договору зберігання державного майна № 16/15 від 29.05.2015, укладеного між відповідачами, та додаткової угоди до нього від 10.06.2015.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 03.10.2018 у справі №927/451/18 позов задоволено повністю, визнано недійсним договір зберігання державного майна №16/15 від 29.05.2015, укладений між ДП «Укрриба» та ПрАТ «Чернігіврибгосп», та додаткову угоду до нього від 10.06.2015, стягнуто з відповідачів на користь прокуратури Чернігівської області по 1 762,00 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що зберігач за оспорюваним договором не займається таким видом діяльності як зберігання, а є рибогосподарським підприємством, господарська і підприємницька діяльність якого серед іншого пов'язана з використанням переданих йому за договором гідротехнічних споруд за їх цільовим призначенням; обставини справи свідчать про укладення між відповідачами удаваного правочину, шляхом укладення договору зберігання та укладення додаткової угоди від 10.06.2015 щодо зберігання державного майна, при цьому між сторонами укладено правочин, який за всіма своїми ознаками свідчить про укладення договору оренди (найму) державного майна; передача спірного державного майна відбулась на підставі угоди, укладеної без участі ФДМУ та без його дозволу; спірний договір та додаткові угоди до нього укладені з порушенням вимог чинного законодавства; оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним та, в силу приписів ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України, вважається недійсним з моменту його укладення, а тому додаткова угода до нього є також недійсною, у зв'язку з тим, що вона є похідною від основного правочину.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ПрАТ «Чернігіврибгосп» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції в ході розгляду справи неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи, не доведено обставин, які суд визнав встановленими, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт вказував на те, що прокурором у позові не зазначено яке саме порушення норм законів відбулося в момент вчинення оспорюваного договору; частина спірного майна в силу своїх властивостей та 100% фізичного зносу не могла бути предметом договору оренди, а тому сторони оспорюваного договору в першу чергу дійшли згоди про зберігання майна, що не увійшло до статутного капіталу ВАТ «Чернігіврибгосп»; оспорювану додаткову угоду про надання дозволу відповідачеві-2 на користування майном на платній основі укладено за наслідками обстеження майна до моменту укладення відповідного договору оренди державного майна; оренді майна перешкоджали обставини непереборної сили, які на даний час не припинили свою дію; передача спірного майна була здійснена для його збереження з метою уникнення понесення витрат саме державних коштів на такі збереження, відновлення та реконструкцію; у відповідача-2 не було реальної можливості отримати спірне майно в оренду, оскільки позивач-2 до цього часу вважає гідротехнічні споруди рибогосподарських технологічних водойм такими, що не підлягають приватизації і відповідно такими, що не можуть бути об'єктами договору оренди; помилковим є твердження позивачів про те, що відповідач-2 не міг забезпечити зберігання гідротехнічних споруд, оскільки такі знаходяться в межах земельних ділянок, які належать ПрАТ «Чернігіврибгосп»; позивачі помилково вважають, що постанова Київського апеляційного господарського суду від 29.04.2015 у справі №927/608/14 має преюдиційний характер у даній справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ «Чернігіврибгосп» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 03.10.2018 у справі №927/451/18, призначено її до розгляду на 17.12.2018, встановлено прокурору, Держрибагентству, РВ ФДМУ в Чернігівській області та ДП «Укрриба» строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Позивач-2 скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач-2 вказував на те, що оспорювані договір та додаткова угода до нього укладені між відповідачами всупереч положень законодавства, що діяло на момент вчинення вказаних правочинів, а також для приховання іншого правочину - договору оренди майна; користування майном за плату, а також отримання наймачем (орендарем) права власності на плоди, продукцію, доходи, одержані ним в результаті користування річчю є кваліфікуючими ознаками найму (оренди); обставини справи свідчать про укладення між відповідачами удаваного правочину; саме довгострокове безоплатне використання відповідачем-2 державного майна призвело до його незадовільного технічного стану; спірне майно належить до водних об'єктів, які не можуть перебувати у приватній власності, проте можуть використовуватись на умовах оренди, у зв'язку з чим доводи апелянта про неможливість приватизації гідротехнічних споруд не впливають на правильність висновків суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2018 розгляд апеляційної скарги, в порядку ч. 11 ст. 270 ГПК України, відкладено на 10.01.2019.

У судове засідання позивач-1 та відповідачі явку своїх уповноважених представників повторно не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників вказаних осіб, вислухавши з цього приводу думку прокурора та представника позивача-2, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

У судовому засіданні прокурор та представник позивача-2 проти вимог апеляційної скарги заперечили, вважають її безпідставною та необґрунтованою, у зв'язку з чим просили суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а судове рішення залишити без змін.

10.01.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення прокурора та представника позивача-2, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 22.12.1997 РВ ФДМУ по Чернігівській області розпорядилося розпочати з 01.01.1998 приватизацію Чернігівського обласного державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства «Чернігіврибгосп» шляхом його перетворення у Відкрите акціонерне товариство, про що видано наказ №1094 «Про приватизацію Чернігівського обласного державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства «Чернігіврибгосп».

Відповідно до Положення про управління майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого наказом ФДМУ та Міністерства економіки України від 19.05.1999 № 908/68, одним із способів управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств є передача майна в управління центральних та місцевих органів виконавчої влади у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482.

Наказом РВ ФДМУ по Чернігівській області від 30.06.1998 №567 «Про затвердження актів оцінки вартості майнових комплексів структурних підрозділів державного підприємства «Чернігіврибгосп» наказано затвердити Акти оцінки вартості майнових комплексів, в тому числі Мньовського рибцеху та Чернігівського риборозплідника на теплих водах ТЕЦ Чернігівського обласного державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства «Чернігіврибгосп» з визначеною сумою статутного фонду в розмірі 1 881 739,00 грн, прийнято проект Плану приватизації Чернігівського обласного державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства «Чернігіврибгосп» з визначеним статутним фондом 888 574,00 грн, внесено зміни в пункт 1 розділи II, в розділ III та розділ IV Плану приватизації Чернігівського державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства «Чернігіврибгосп» згідно з додатком 2.

Наказом РВ ФДМУ по Чернігівській області від 08.10.1998 №820 «Про часткову зміну наказу регіонального відділення від 30.06.1998 №567» затверджено додаток до Акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу Чернігівського державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства «Чернігіврибгосп» з визначеним статутним фондом 884 400,00 грн, внесено зміни в розділи 3 та 4 Плану приватизації Чернігівського державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства «Чернігіврибгосп» згідно з додатком 2.

Наказом РВ ФДМУ по Чернігівській області від 01.12.1998 №961 «Про часткову зміну наказу регіонального відділення від 08.10.1998 №820» затверджено додаток до Акту оцінки цілісного майнового комплексу Чернігівського державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства «Чернігіврибгосп» з визначеним статутним фондом 888 574,00 грн, внесено зміни в пункт 1 розділу II, в розділ III та розділ IV Плану приватизації Чернігівського державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства «Чернігіврибгосп» згідно з додатком 2.

28.12.1998 наказом РВ ФДМУ по Чернігівській області №1028 «Про створення ВАТ «Чернігіврибгосп» затверджено План приватизації державного підприємства «Чернігіврибгосп»; створено ВАТ «Чернігіврибгосп» шляхом перетворення Чернігівського державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства «Чернігіврибгосп» у відкрите акціонерне товариство; затверджено Статут вищезазначеного товариства.

У розділі 3 Плану приватизації наведено перелік об'єктів і майна, які не увійшли до статутного фонду ВАТ «Чернігіврибгосп» та залишилися на балансі суб'єкта господарювання без права на його відчуження (відокремлення, передачі) на користь інших (третіх) осіб, з подальшим використанням цього майна в безперервному технологічному процесі сільськогосподарського виробництва.

Як вбачається з плану приватизації, до об'єктів, що не підлягають приватизації, увійшли, зокрема, «Чернігівський риборозплідник» та «Мньовський рибцех».

У зв'язку зі змінами законодавства України внаслідок набрання чинності Законом України «Про акціонерні товариства» та як вбачається зі Статуту ПрАТ «Чернігіврибгосп» ВАТ «Чернігіврибгосп» змінило найменування на ПрАТ «Чернігіврибгосп», про що внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Спільним наказом ФДМУ та Міністерства аграрної політики України «Про передачу гідротехнічних споруд» від 06.05.2003 № 126/752 до сфери управління Міністерства аграрної політики України передано гідротехнічні споруди, включаючи рибоводні споруди та пов'язані з ними робочі машини і обладнання, інше майно, яке на момент приватизації не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації на базі підприємств рибного господарства.

Додатком до вищевказаного наказу є Перелік господарських товариств, створених в процесі приватизації на базі підприємств рибного господарства, серед яких зазначено ВАТ «Чернігіврибгосп», майно (гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди, та пов'язані з ними робочі машини і обладнання, інше майно, яке на момент приватизації не увійшло до статутних фондів цих товариств та не підлягає приватизації) яких передається на баланс ДП «Укрриба».

30.06.2003 комісією, створеною відповідно до наказу Державного департаменту рибного господарства №135 від 20.06.2003, за участю представників Державного департаменту рибного господарства Міністерства аграрної політики України, РВ ФДМУ по Чернігівській області, ДП «Укрриба», ВАТ «Чернігіврибгосп» складено акти приймання-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду ВАТ «Чернігіврибгосп» з балансу останнього на баланс ДП «Укрриба».

Відповідно до вищевказаних актів до складу об'єкта передачі входять гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди та пов'язані з ними робочі машини і обладнання, інше майно (далі-гідротехнічні споруди), що не увійшло до статутного фонду господарського товариства ВАТ «Чернігіврибгосп» та передаються на баланс ДП «Укрриба», перелік яких наведено у додатку №1, що є невід'ємною частиною акту.

Наказом Державного департаменту рибного господарства «Про затвердження акту приймання-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду ВАТ «Чернігіврибгосп», на баланс ДП «Укрриба»» від 27.07.2003 №203 затверджено «Акт приймання-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду ВАТ «Чернігіврибгосп», на баланс ДП «Укрриба» та закріплено зазначене в акті майно за ДП «Укрриба» на праві повного господарського відання, а саме, 76 об'єктів гідротехнічних споруд по Мньовському рибцеху та 32 - по Чернігівському риборозпліднику, а всього 108 об'єктів.

Органом управління зазначеного державного майна виступає Державне агентство рибного господарства України, а балансоутримувачем майна - ДП «Укрриба».

Вищевикладені обставини встановлені також у постанові Київського апеляційного господарського суду від 29.04.2015 у справі №927/608/14 за позовом Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах Держави в особі ФДМУ, РВ ФДМУ в Чернігівській області та Держрибагентства до ДП «Укрриба» та ПрАТ «Чернігіврибгосп» про визнання недійсним договору зберігання з правом користування від 31.12.2003 №1/04, укладеного між ВАТ «Чернігіврибгосп» та ДП «Укрриба».

Доводи апелянта про те, що зазначена постанова Київського апеляційного господарського суду від 29.04.2015 у справі №927/608/14 не має преюдиційного значення для даної справи, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, юрисдикцію та практику Європейського суду з прав людини, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (res judicata), який, inter alia (серед іншого), вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає в тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

Така процедура сама по собі не суперечить принципові юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (див. рішення Європейського суду з прав людини у справах Желтяков проти України, № 4994/04, від 09.06.2011).

Враховуючи викладене, в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України, прокурор правомірно посилається на преюдиційність обставин, встановлених Київським апеляційним господарським судом та викладених у постанові від 29.04.2015 у справі №927/608/14, яка набрала законної сили, а саме, щодо передачі на баланс ДП «Укрриба» вищевказаних гідротехнічних споруд.

Відповідно до п. 4.5 Статуту ДП «Укрриба» майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, у тому числі передавати майно в оренду, підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Господарським кодексом України та іншими законами України.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 29.05.2015 між ДП «Укрриба» (у тексті договору - поклажодавець) та ПрАТ «Чернігіврибгосп» (у тексті договору - зберігач) було укладено договір зберігання державного майна № 16/15 (надалі - договір/оспорюваний договір).

Відповідно до п. 1.1 договору поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання згідно з актом приймання-передачі нерухоме державне майно - гідротехнічні споруди рибницьких ставів, які обліковуються на балансі ДП «Укрриба» і передані йому на підставі спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України «Про передачу гідротехнічних споруд» від 06.05.2003 №126/752.

Згідно з п. 1.4 договору вартість переданого майна визначається на підставі даних бухгалтерського обліку ДП «Укрриба» і відображається по кожній одиниці майна.

Пунктом 2.2 договору встановлено, що зберігач вживає всі заходи для збереження майна, його цілісності, комплектності.

Відповідно до п. 2.5 договору зберігач зобов'язаний передавати поклажодавцеві плоди та доходи, які були ним отримані від майна з моменту їх виявлення.

Згідно з п. 6.3 договору на об'єктах, переданих відповідно до даного договору, відповідальність за невиконання чинного законодавства України з охорони праці, а також наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.06.2012 №376 несе зберігач.

Цей договір набуває чинності з дня підписання Акту приймання-передачі і діє до 31.05.2025 (п.7.1 договору).

Відповідно до акта приймання-передачі гідротехнічних споруд від 29.05.2015, який є невід'ємною частиною вказаного договору, ДП «Укрриба» передано на відповідальне зберігання ПрАТ «Чернігіврибгосп» гідротехнічні споруди Мньовського рибцеху в кількості 76 одиниць, Чернігівського риборозплідника 32 одиниць, а разом 108 одиниці згідно із переліком, залишковою вартістю 1 553 096,88 грн.

10.06.2015 між ДП «Укрриба» та ПрАТ «Чернігіврибгосп» було укладено додаткову угоду до договору, за умовами якої поклажодавець надає згоду зберігачеві на користування майном, - переданим останньому на зберігання в порядку даної додаткової угоди до договору зберігання, а зберігач засвідчує свою обізнаність з усіма властивостями майна та його цільовим призначенням.

Зберігач здійснює використання майна відповідно до Правил технічної експлуатації гідротехнічних споруд рибоводних господарств, затверджених наказом Державного департаменту рибного господарства України від 13.01.2004 № 6 та Виробничої програми, що розроблена зберігачем та погоджена із поклажодавцем і є невід'ємною частиною даної додаткової угоди до договору (п. 1 додаткової угоди).

За пунктом 2 додаткової угоди сторони домовилися про припинення зобов'язання зберігача, встановленого п. 2.5 договору (щодо передачі доходів та плодів, отриманих зберігачем при виконанні зобов'язання по зберіганню).

Згідно з п. 3 додаткової угоди зберігач зобов'язаний використовувати майно відповідно до його цільового призначення та умов цієї додаткової угоди.

Пунктом 8 додаткової угоди на зберігача покладено обов'язок щодо проведення плати за користування державним майном, зазначеним в Акті приймання-передачі, щомісячно на розрахунковий рахунок поклажодавця не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним.

Ціна за користування державним майном, визначається у Протоколі про договірну ціну, який є невід'ємною частиною даної додаткової угоди до Договору зберігання і становить на дату підписання даної додаткової угоди 12 800,00 грн за місяць.

Відповідно до п. 14 додаткової угоди, остання є чинною до укладення договору оренди державного майна.

Згідно з п. 13 додаткової угоди протягом місця після укладення цієї угоди зберігач повинен застрахувати майно, яке передано за цією додатковою угодою, на вартість не меншу ніж передбачено цією угодою, на користь поклажодавця в порядку, визначеному законодавством та надає останньому копію договору страхування майна.

За переліком державного нерухомого майна, яке обліковується на балансі ДП «Укрриба» та передається у користування ПрАТ «Чернігіврибгосп» у користування передано 40 гідротехнічних споруд, залишкова вартість яких станом на 29.05.2015 складає 934 266,29 грн.

Таким чином, відповідно до оспорюваних правочинів у користування ПрАТ «Чернігіврибгосп» передано державне майно загальною вартістю 934 266,29 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначав, що вказані договір зберігання державного майна № 16/15 від 29.05.2015 та додаткова угода до нього від 10.06.2015 є удаваними правочинами, оскільки за своєю суттю правовідносини, що склалися між сторонами, мають природу орендних відносин. При цьому, за твердженням прокурора, передача спірного державного майна за вказаними правочинами відбулась без дозволу та попереднього погодження із Держрибагентство та ФДМУ.

Посилаючись на те, що оспорювані договір та додаткова угода до нього укладені всупереч вимог Господарського кодексу України (надалі - ГК України), Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Закону України «Про приватизацію державного майна», в редакціях, що діяли на момент вчинення спірних правочинів, прокурор звернувся з даним позовом до суду про визнання таких правочинів недійсними.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем) і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі ст. 944 ЦК України зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

У статті 946 ЦК України також передбачається, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Таким чином, договір зберігання укладається без права користування річчю, адже правовою природою такого договору є забезпечення збереження речі та повернення її неушкодженою, оскільки така річ перебуває у володінні зберігача, але не у користуванні.

Водночас, право користування річчю зберігач може отримати за попередньою згодою поклажодавця, і в такому випадку виникають правовідносини найму.

Так, за приписами ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст.762 ЦК України).

Відповідно до ст. 775 ЦК України наймачеві належить право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані ним у результаті користування річчю переданою у найм.

Як правильно зауважив суд першої інстанції, правова природа зберігання з наданням зберігачеві права користування полягає у спрямуванні волі і волевиявлення сторін на зберігання речі, при цьому послугу надає зберігач, а оплачує поклажодавець, в той час, як у договорі майнового найму послугу оплачує наймач, який користується майном. Якщо ж сторони оформляють договором зберігання відносини оренди, слід застосовувати положення про удаваний правочин.

Таким чином, суттєвою умовою даного договору зберігання з правом користування річчю, переданого на зберігання за згодою поклажодавця згідно з п. 2.8 договору є користування річчю з метою збереження схоронності цієї речі.

Проте, в результаті такого користування витрати повинен нести поклажодавець, оскільки договір зберігання укладається у будь-якому випадку на його користь, а не на користь зберігача.

Однак, додатковою угодою до договору зберігання передбачено не лише користування майном, а й щомісячну плату за користування. При цьому, користування майном за плату є кваліфікуючою ознакою найму (оренди).

Крім того, іншою кваліфікуючою ознакою договору найму у відповідності до приписів ст. 775 ЦК України, є отримання наймачем (орендарем) права власності на плоди, продукцію, доходи, одержані ним у результаті користування річчю, переданою у найм, що в даному випадку погоджено сторонами в п. 2 додаткової угоди, якою виключено пункт 2.5 з договору зберігання.

Враховуючи передачу у користування відповідачами державного майна сторони також дійшли згоди щодо обов'язку користувача застрахувати майно, яке передається у користування.

Водночас, як правильно наголошує прокурор та позивачі, вимога застрахувати майно є обов'язковою при укладенні договорів оренди державного майна, що визначено Типовим договором оренди, згідно наказу Фонду державного майна України від 23.08.2000.

Разом з цим, з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22.05.2018 вбачається, що видами діяльності ПрАТ «Чернігіврибгосп» є: змішане сільське господарство, допоміжна діяльність у рослинництві, прісноводне рибальство, прісноводне рибництво (аквакультура), оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками, роздрібна торгівля рибою, ракоподібними та молюсками в спеціалізованих магазинах, інші види роздрібної торгівлі поза магазинами, вантажний автомобільний транспорт.

Отже, як правильно зауважив місцевий господарський суд, зберігач за спірним договором не займається таким видом діяльності як зберігання, а є рибогосподарським підприємством, господарська і підприємницька діяльність якого серед іншого пов'язана з використанням переданих йому за оспорюваним договором гідротехнічних споруд за їх цільовим призначенням.

Згідно з актом фактичної експлуатації гідротехнічних споруд рибницьких ставів від 10.06.2015, складеним за участі представників ДП «Укрриба» та ПрАТ «Чернігіврибгосп», частина гідротехнічних споруд не експлуатується у зв'язку з неналежним технічним станом та ще частина споруд 40 штук використовується ПрАТ «Чернігіврибгосп» з метою здійснення технологічного процесу з вирощування товарної риби та рибопосадкового матеріалу.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції та вважає, що наведена обставина також підтверджує фактичне використання гідротехнічних споруд для здійснення господарської діяльності ПрАТ «Чернігіврибгосп», пов'язаної з безпосереднім використанням об'єктів, які передавалися для зберігання, а відповідно до змісту додаткової угоди в оренду за плату.

При цьому, як у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі, відповідач-2 помилково ототожнює спірне індивідуально визначене державне майно з єдиним майновим комплексом.

Так, в акті приймання-передачі гідротехнічних споруд (затверджених наказом Державного департаменту рибного господарства від 27.07.2003 № 203) на баланс ДП «Укрриба» передавалось саме індивідуально визначене державне майно: 108 гідротехнічних споруд, а не структурні підрозділи (ЦМК) товариства.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання.

Як правильно зазначив місцевий господарський суд, спірні гідротехнічні споруди не відповідають усім ознакам цілісного майнового комплексу визначеним законом.

Крім того, у додатку № 1 до оспорюваної додаткової угоди до договору міститься перелік гідротехнічних споруд у кількості 40 одиниць, які ПрАТ «Чернігіврибгосп» використовує в своїй господарській діяльності.

Вказаний перелік спростовує твердження представника апелянта про 100% фізичний знос більшості гідротехнічних споруд та їх неможливість використання в господарській діяльності на підставі договору оренди.

Посилання апелянта на ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», відповідно до якої не можуть бути об'єктами оренди об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна», крім пам'яток спадщини, нерухомих об'єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників та гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми причалів морських портів, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» закріплено, що приватизації не підлягають гідротехнічні захисні споруди.

Разом з тим, як правильно зауважив позивач-2 у відзиві на апеляційну скаргу, спірне майно належить до водних об'єктів, які не можуть перебувати у приватній власності, проте можуть використовуватись на умовах оренди, у зв'язку з чим доводи апелянта про неможливість приватизації гідротехнічних споруд не впливають на правильність висновків суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

У такій ситуації йдеться про два правочини: один удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином.

З огляду на наведені обставини справи, виходячи з умов договору зберігання державного майна №16/15 від 29.05.2015 та додаткової угоди до нього, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання такого правочину удаваним, оскільки останній за своїм правовим змістом фактично є довгостроковим договором оренди державного майна, виходячи з того, що основною ознакою спірного договору є користування майном за плату.

Отже, умови оспорюваного договору регулюють відносини оренди майна, а сам договір вчинено з метою їх приховати.

Згідно з ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде установлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

При цьому, реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

За приписами ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 326 ЦК України встановлено, що управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» від 21.09.2006 № 185-V, Фонд державного майна України є державним органом, який здійснює політику у сфері приватизації майна, що перебуває у загальнодержавній власності та уповноважений управляти об'єктами державної власності від імені держави.

Відповідно до Положення про Державне агентство рибного господарства України, затвердженого Указом Президента України 16.04.2011 №484/2011 (чинного на день укладення договору) Держрибагентство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України. Держрибагентство входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері рибного господарства та рибної промисловості, охорони, використання та відтворення водних живих ресурсів, регулювання рибальства, безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства.

Держрибагентство відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, веде реєстр гідротехнічних споруд рибогосподарських водних об'єктів щодо їх технічної експлуатації та використання з метою отримання максимальної рибопродуктивності (ст. 4 Положення).

Таким чином, згідно зі спільним наказом ФДМУ та Міністерства аграрної політики України «Про передачу гідротехнічних споруд» від 06.05.2003 №126/752 майно, яке є об'єктом спірного договору, не підлягає приватизації та передачі в оренду, а отже, органом приватизації було обрано спосіб управління цим майном шляхом передачі його до сфери управління Міністерства аграрної політики України, яке у свою чергу передало зазначене майно на баланс ДП «Укрриба».

Приписами ст. 287 ГК України та ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що єдиними орендодавцями державного майна цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, що є державною власністю, є ФДМУ, його регіональні відділення і представництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» від 09.12.2011, ФДМУ є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Отже, правомочності щодо розпорядження об'єктами права державної власності, у тому числі й передачі їх у тимчасове користування (оренду) юридичним особам належать органу, яким у спірних правовідносинах є ФДМУ, а ДП «Укрриба» є лише балансоутримувачем цього майна.

У листі ФДМУ від 25.04.2018 №10-15-8273, адресованому прокуратурі Чернігівської області, повідомлено про те, що РВ ФДМ у Чернігівській області не було поінформоване про укладення між ПрАТ «Чернігіврибгосп» та ДП «Укрриба», договору зберігання від 29.05.2015 №16/15, а вказаний договір регіональним відділенням не погоджувався.

Доказів надання дозволу ФДМУ або Держрибагентством на укладення договору оренди державного майна суду не надано.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз. 4 пп. 2.1 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

З огляду на те, що передача спірного державного майна відбулась на підставі угоди, укладеної без участі ФДМУ та без його дозволу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір №16/15 від 29.05.2015 укладений з порушенням вимог чинного законодавства, а саме, ст. 287 ГК України та ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним.

Враховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України вказаний правочин вважається недійсним з моменту його укладення, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що додаткова угода до нього від 10.06.2015 є також недійсною, оскільки вона є похідною від основного правочину.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає заявлені позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, у зв'язку з чим погоджується з рішенням місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Разом з тим, враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи учасників справи, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 03.10.2018 у справі №927/451/18 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ПрАТ «Чернігіврибгосп» має бути залишена без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Чернігіврибгосп» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 03.10.2018 у справі №927/451/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 03.10.2018 у справі №927/451/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №927/451/18 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.01.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська