ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2019 р. Справа№ 910/533/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши матеріали апеляційної скарги б/н від 23.07.2018 ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018

у справі № 910/533/18 (судя - Васильченко Т. В.)

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_4

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Вест Фармінг"

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_6

третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_7

про визнання недійсним правочину з відчуження частки у статутному капіталі

за участю представників учасників справи:

від позивача: ОСОБА_8, ордер серія КВ №431758, від 15.06.2018

від відповідача: не з'явились

від третьої особи 1: не з'явились

від третьої особи 2: не з'явились

від третьої особи 3: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину з відчуження частки у статутному капіталі товариства.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вчинений учасником (засновником) Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Фармінг" ОСОБА_4 правочин з відчуження його частки у статутному капіталі товариства суперечить приписам ч. 3 ст. 147 ЦК України та ст. 53 Закону України «Про господарські товариства», а тому, на переконання позивача, він підлягає визнанню недійсним на підставі приписів ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2018 залучено до участі у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Вест Фармінг".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2018 залучено до участі у справу в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі №910/533/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, з посиланням на приписи ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 13, 76-79 ГПК України та недоведення позивачем обставин порушення його прав вчиненим відповідачем правочином, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, 26.07.2018 позивач звернувся з апеляційною скаргою б/н від 23.07.2018, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018, ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято при неповному дослідженні усіх обставин, які мають значення для справи. Так, скаржник стверджує, що у позивача була відсутня можливість ознайомитися з фінасовим станом товариства, частка якого була відступлена йому, оскільки два робочі дні є недостатнім часом для встановлення факту внесення (сплати) або невнесення відповідачем статутного капіталу товариства. За доводами апелянта, набуття позивачем у власність частки, яка не є сформованою, породжує для нього додаткові обтяжливі грошові зобов'язання, або сплатити частку, або нести солідарну відповідальність за зобов'язаннями товариства. Також, позивач зазначає, що на момент вчинення вказаного правочину ні нотаріусом, який засвідчував заяву відповідача, ні відповідачем не було роз'яснено апелянту правових наслідків несплати частки статутного капіталу товариства.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.07.2018 колегією суддів у складі головуючого судді Дідиченко М.А., суддів Сітайло Л.Г., Кропивної Л.В. поновлено ОСОБА_2 пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі №910/533/18. Відкрито апеляційне провадження у справі №910/533/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 р. у справі №910/533/18. Учасникам справи встановлено строк, відповідно до ст. 267 ГПК України протягом 15 днів з дня отримання даної ухвали для подання відзив на апеляційну скаргу. Справу призначено до розгляду на 25.09.2018. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі № 910/533/18.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2018 розгляд справи №910/533/18 відкладено до 23.10.2018.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» №454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Актом прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 справу №910/533/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.11.2018 справу та апеляційну скаргу б/н від 23.07.2018 (вх. №09.1-04.1/2959/18 від 16.11.2018) ОСОБА_2 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Мальченко А.О., Дикунська С.Я.

Ухвалою від 20.11.2018 справу №910/533/18 прийнято до провадження Північним апеляційним господарським судом визначеним складом суду; відкрито апеляційне провадження Північним апеляційним господарським судом за апеляційною скаргою б/н від 23.07.2018 ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі №910/533/18. Відповідачу та третім особам встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також усім учасникам справи надано строк для подання заяв, клопотань, пояснень.

Представник відповідача в судове засідання 16.01.2019 не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить залучена до матеріалів справи виписка з пошукової системи відстеження поштових відправлень ПАТ «Укрпошта».

Представники третьої особи 1, 3 в судове засідання не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про що свідчять наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення.

Представник третьої особи-2 також не з'явився. При цьому, ухвала суду, що надсилалась за наявною в матеріалах справи адресою останньої реєстрації місця проживання третьої особи-2, була повернута відділенням поштового зв'язку з відміткою «за закінченням строку зберігання». Клопотань або заяв про зміну адреси від даного учасника справи не надходило та матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Таким чином, судом апеляційної інстанції були вчинені необхідні дії спрямовані на належне повідомлення, зокрема, третіх осіб 2. Проте, апеляційний господарський суд позбавлений можливості забезпечити отримання кореспонденції особою, яка не вчиняє дій на її отримання, а тому така бездіяльність вказаної особи не може бути підставою для порушення розумних строків розгляду апеляційної скарги, унормованих п. 10 ч. 3 ст. 2 ГПК України.

Водночас, за змістом приписів ч. 1 ст. 9 ГПК України, ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, третя особа 2, як і усі інші учасники справи, не були позбавлені права та можливості ознайомитись з відповідними ухвалами суду про відкриття і призначення справи до розгляду, які оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua) та розміщенні на офіційному веб-порталі судової влади України.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що в даному контексті також слід враховувати правову позицію Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов'язком не тільки для держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 46 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони та третьої особи, Північний апеляційний господарський суд, з огляду на обмеження розгляду апеляційної скарги процесуальними строками, дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи за відсутності представників відповідача та третіх осіб 1, 2, 3.

Представник позивача в судовому засіданні 16.01.2019 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 скасувати, постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутнього представника апелянта, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Згідно протоколу № 1 загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Фармінг" від 07.10.2015, ОСОБА_4 прийняв рішення про створення товариства. Діяльність товариства здійснюється на підставі модельного статуту; утворено статутний капітал товариства в розмірі 1 000 000 грн; частка статутного капіталу в розмірі 100 % належить ОСОБА_4; директором товариства призначено відповідача (а.с. 18-19 том І). Тобто єдиним засновником та учасником товариства виступав відповідач.

12 жовтня 2015 року, згідно відомості з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій, зареєстровано юридичну особу Товариство з обмеженою відповідальністю "Вест Фармінг" та присвоєно ідентифікаційний код 40063911 (а.с. 25 том І).

03.11.2015 рішенням загальних зборів учасників Товариства, оформленим протоколом №2, вирішено звільнити з 03.11.2015 директора ТОВ "Вест Фармінг" ОСОБА_4 та прийняти з 04.11.2015 на посаду директора Товариства ОСОБА_2 (а.с. 20 том І).

Наказом № 2-к від 03.11.2015 ТОВ "Вест Фармінг" з 4 листопада 2015 директором товариства призначено ОСОБА_2 (а.с. 21 том І).

09.11.2015 ОСОБА_4 вчинив правочин, яким відчужив на користь ОСОБА_2 частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Фармінг" в розмірі 100%, що складала 1 000 000,00 грн., оформивши його нотаріально посвідченою заявою (а.с. 22 том І).

Підставою звернення ОСОБА_2 з даним позовом про визнання недійсним правочину з відчуження ОСОБА_4 частки статутного капіталу ТОВ "Вест Фармінг" стало те, що відповідачем на момент вчинення правочину не був сформований статутний капітал товариства. Наведене, на переконання позивача, є порушенням її прав, так як зумовлює настання для ОСОБА_2 значних майнових зобов'язань у вигляді сплати частки або настання солідарної відповідальність за зобов'язаннями товариства.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

За приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису зазначеної статті, правомірність правочину презюмується і обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно ч. 100 ЦК України (в редакції на час відступлення частки) учасники товариства мають право вийти з товариства, якщо установчими документами не встановлений обов'язок учасника письмово попередити про свій вихід з товариства у визначений строк, який не може перевищувати одного року.

Частиною 2 статті 147 ЦК України (в редакції на час відчуження частки) відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.

У відповідності до ст. 87 ЦК України (в редакції на час створення товариства) юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту, затвердженого Кабінетом Міністрів України, що після його прийняття учасниками стає установчим документом.

Матеріалами справи підтверджується, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Вест Фармінг" діє на підставі модельного статуту (рішення загальних зборів товариства, оформленого протоком № 1 від 07.10.2015).

За змістом п. п. 18, 20 Модельного статуту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1182 від 16.11.2011, учасник Товариства має право продати або іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі Товариства одному чи кільком учасникам Товариства або третім особам. Одночасно з передачею частки (її частини) третій особі до неї переходять усі права та обов'язки, що належали учасникові Товариства, який відступив її повністю або частково.

Відповідно до ст. 98 ЦК України (в редакції на час відступлення частки) загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу. Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу. Рішення про внесення змін до статуту товариства, відчуження майна товариства на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків майна товариства, та про ліквідацію товариства приймаються більшістю не менш як у 3/4 голосів, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, виходячи із аналізу вищенаведених норм права в їх сукупності, слід констатувати, що учасник товариства вправі вийти з товариства, зокрема, шляхом відчуження своєї частки в статутному капіталі третій особі, правовим наслідком чого є припинення його участі в товаристві.

При цьому, апеляційна інстанція зауважує, що право участі у товаристві з обмеженою відповідальністю є особистим немайновим правом, а отже, автоматичного набуття статусу учасника товариства у зв'язку з набуттям третьою особою права власності на частку в статутному капіталі не відбувається.

Право безпосередньої участі у товаристві з обмеженою відповідальністю третя особа набуває тільки з моменту вступу до товариства, що має бути підтверджено відповідним рішенням загальних зборів учасників товариства (аналогічна правова позиція викладена в п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» № 4 від 25.02.2016).

Як встановлено судовою колегією, матеріали справи не містять рішення загальних зборів про вступ до господарського товариства ОСОБА_2 як нового та єдиного учасника ТОВ "Вест Фармінг" у зв'язку із відчуженням відповідачем своєї частки. Представник позивача в судовому засіданні зауважив, що йому не відомо про наявність такого рішення загальних зборів товариства.

Натомість, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на час розгляду спору у суді першої інстанції учасниками Товариства є ОСОБА_2 з розміром частки у статутному капіталі в сумі 500 000,00 грн, ОСОБА_6 з розміром частки у статутному капіталі в сумі 250 000,00 грн та ОСОБА_7 з розміром частки у статутному капіталі в сумі 250 000,00 грн.

Як зазначає позивач, відчуження частки статутного капіталу товариства здійснено відповідачем безоплатно. У нотаріально посвідченій заяві відповідач повідомив, що матеріальних та інших претензій, передбачених чинним законодавством України, до ТОВ "Вест Фармінг" та до ОСОБА_2 він не має та в подальшому мати не буде.

Тобто, ОСОБА_2, фактично, не лише прийняла безоплатно частку статутного капіталу товариства, але і в подальшому розпорядилася нею, відчуживши її частину іншим особам - ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Проте, наполягаючи на задоволенні позову ОСОБА_2, зокрема, в апеляційній скарзі зазначає, що 04.11.2015 вона стала директором, а 09.11.2015 відповідачем вчинено односторонній правочин з відчуження частки. Оскільки 7 та 8 листопада 2015 року були вихідними днями, позивач за два робочих дні не мала можливості ознайомитися з фінансовим станом товариства та, відповідно, дізнатися про формування ОСОБА_4 статутного капіталу товариства. Також сторона вказує на те, що їй не було роз'яснено зміст ст. 147 ЦК України та ст. 53 Закону України «Про господарські товариства», якими на нового власника переходять зобов'язання щодо внесення такої частки.

В обґрунтування обставин невнесення відповідачем частки до статутного капіталу товариства, позивачем представлено до матеріалів справи Фінансовий звіт - Баланс станом на 31 грудня 2015 року (а.с. 23-24 том І). Балансу станом на листопад 2015 року (на дату відчуження частки) матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що вищенаведені доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення та задоволення позову про визнання недійсним правочину, оскільки бездіяльність позивача в частині ознайомлення з майновим станом товариства, статутний капітал якого було відчужено відповідачем на її користь та прийняття частки позивачем, залежала виключно від суб'єктивної поведінки самої ОСОБА_2

До того ж, як вбачається з матеріалів справи, відчуження корпоративних прав відбулось через 28 днів після державної реєстрації товариства, тобто господарська діяльність товариства не мала значного строку своєї діяльності. Фінансовий звіт, складений станом на 31 грудня 2015 року, підписаний особисто ОСОБА_2 не містить жодних показників господарської діяльності.

Також, апеляційна інстанція вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Тобто, особа, яка отримала корпоративні права, набуває не лише права участі в управлінні товариством та отриманні прибутку, а і набуває обов'язки визначені установчими документами товариства. Зокрема, дотримуватися вимог установчих та інших внутрішніх документів товариства; виконувати рішення загальних зборів учасників товариства та інших органів товариства; виконувати свої зобов'язання перед товариством, у тому числі ті, що пов'язані з майновою участю; не розголошувати комерційної таємниці та конфіденційної інформації про діяльність товариства; виконувати інші обов'язки, передбачені законодавством та рішеннями загальних зборів (п. 12 Модельного статуту).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позивач, прийнявши безоплатно від відповідача частку статутного капіталу ТОВ "Вест Фармінг", не був позбавлений можливості ознайомитися з корпоративними правомочностями, та відмовитися від їх прийняття. Проте, позивач не лише вчинив дії з прийняття таких прав, а і розпорядився ними на власний розсуд шляхом часткового їх відчуження третім особам.

Разом з цим, Північний апеляційний господарський суд вважає за необхідне зауважити, що у відповідності до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Конституційний принцип доступності правосуддя реалізується через приписи ст. 4 ГПК України, у відповідності до якої право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Отже, до господарського суду вправі звернутися особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, при цьому має бути визначено які права позивача порушені відповідачем та якими законодавчими актами передбачено право позивача на звернення із заявленим позовом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

В силу наведених законодавчих норм, завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому, вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

З урахуванням вищевикладених норм чинного законодавства, судова колегія, на підставі дослідження предмету і підстави пред'явленого у даній справі позову, дійшла висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним правочину з відчуження частки статутного капіталу задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не було доведено порушення саме ОСОБА_4 його прав, за захистом яких було пред'явлено позов у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про неповне дослідження судом першої інстанції усіх обставин, що мають значення для справи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, а відтак відхиляються судовою колегією як необґрунтовані.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі № 910/533/18 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати в порядку ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта (позивача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі № 910/533/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі №910/533/18 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі №910/533/18

4. Справу №910/533/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська

Повний текст постанови складено 21.01.2019