ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року Справа № 918/302/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Савченко Г.І., суддя Крейбух О.Г. , суддя Демидюк О.О.

секретар судового засідання Соколовська О.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - адвокат ОСОБА_1; адвокат ОСОБА_2

третьої особи - адвокат ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" на рішення Господарського суду Рівненської області від 26.09.2018р. (ухвалене у м. Рівному об 17:46 год., повний текст складено 03.10.2018р.)

у справі №918/302/18 (суддя Бережнюк В.В.)

за позовом ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід"

до відповідача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "ТРАДЄКС"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит"

про стягнення в сумі 2 619 000,00 грн. безпідставно отриманих коштів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "ТРАДЄКС" про стягнення 2 619 000,00 грн. безпідставно отриманих коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач сплатив на рахунок відповідача кошти в загальному розмірі 2 619 000,00 грн. за отриманий товар. Однак, проведена оплата відбулася не на належний рахунок, і відповідно, в подальшому, була визнана такою, що не здійснена на виконання зобов'язання із оплати поставленого товару. Позивач вважає, що відповідач набув майно (грошові кошти) у даному випадку за рахунок позивача без належної правової підстави, тому зобов'язаний повернути для ТОВ "Галичина-Захід" таке майно (грошові кошти).

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 26.09.2018р. у справі №918/302/18 відмовлено в позові ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" про стягнення в сумі 2 619 000,00 грн. безпідставно отриманих коштів.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано докази, порушено норми матеріального права.

Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що постановою Верховного Суду підтверджено, що переказ коштів на рахунок відповідача у АТ "Банк "Фінанси та Кредит" у загальній сумі 2 619 000,00 грн здійснений за відсутності будь-яких зобов'язально-правових відносин між позивачем та відповідачем щодо відповідних переказів. Тобто відповідач отримав відповідні кошти на свій рахунок у АТ "Банк "Фінанси та Кредит" без належних правових підстав і, відповідно до надісланої вимоги, повинен був повернути позивачу безпідставно набуті кошти на свій рахунок у АТ "Банк "Фінанси та Кредит" до 24.04.2018р. Крім того, відповідач є фактичним набувачем коштів, що без належної правової підстави набуті від позивача та в подальшому збережені на рахунку і після введення тимчасової адміністрації визнані такими, що належать відповідачеві. А тому, обов'язок з повернення коштів в сумі 2 619 000,00 грн лежить на відповідачеві, а також ризик їх втрати чи тимчасового блокування банком чи іншими суб'єктами на час ліквідаційної процедури.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представники відповідача доводи апеляційної скарги заперечили, просять залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач у справі був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, однак наданим процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з'явився, своїх повноважних представників не направив.

08.01.2019р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із тим, що представник інтересів позивача ОСОБА_5 15.01.2019р. перебуватиме у судовому засіданні в м. Стрий у справі №456/3885/18 як свідок.

Відповідно до ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Колегія суддів зазначає, що позивачем на підтвердження зайнятості в іншому судовому засіданні не надано жодних належних доказів.

Також в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_5 є представником позивача. Такі докази не долучені й до клопотання про відкладення розгляду справи.

Крім того, позивач не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні іншого представника.

Враховуючи наведене, колегія судів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників відповідача, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, між ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" та ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "ТРАДЄКС" було укладено договір поставки у спрощений спосіб шляхом обміну електронними листами: 01.04.2015р. ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід на електронну пошту ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "ТРАДЄКС" направило проект договору поставки №15-033, за яким постачальник (відповідач) зобов'язується поставляти та передавати у власність покупця зернові та олійні культури (товар) у відповідності до специфікацій, які оформляються на кожну окрему поставку товару у формі додатка до договору і є його невід'ємною частиною, а покупець (позивач) зобов'язується прийняти цей товар та оплатити його.

У розділі 11 проекту договору "Юридичні адреси і реквізити сторін" було зазначено банківські реквізити відповідача, а саме поточний рахунок в АТ Банк "Фінанси та Кредит".

У відповідь відповідач 01.04.2015р. електронною поштою направив позивачеві проект договору із відповідними правками до договору, а саме вказаний позивачем рахунок відповідача в АТ Банк "Фінанси та Кредит" було змінено на розрахунковий рахунок в ПАТ "УкрСиббанк".

На виконання укладеного між сторонами договору поставки, відповідачем було поставлено відповідачеві упродовж квітня 2015 року товар на загальну суму 3 823 507,20 грн, що підтверджується видатковими накладними у яких містилося посилання на банківські реквізити постачальника - рахунок у ПАТ "УкрСиббанк".

Видаткові накладні підписані представниками сторін та скріплені печатками відповідних юридичних осіб без зауважень.

02.04.2015р. відповідач виставив позивачеві рахунок на оплату №36 на загальну суму 3492000, грн., в якому було наведено реквізити рахунку постачальника в ПАТ "УкрСиббанк".

Платіжними дорученнями №3251 від 03.04.2015р., №3349 від 08.04.2015р. та №3363 від 08.04.2015р. (на суму 873 000,00 грн кожне) позивач перерахував кошти з посиланням на рахунок №36 від 02.04.2015р. на рахунок відповідача в ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит".

Інші оплати за поставлений товар позивач здійснив на рахунок відповідача в ПАТ "УкрСиббанк".

Судом встановлено, що ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Традєкс", звернулось до Господарського суду Львівської області до відповідача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" про стягнення 2 619 000,00 грн. заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення умов укладеного між сторонами договору поставки, відповідач здійснив оплату отриманого товару в заявленій до стягнення сумі не на погоджений сторонами банківський рахунок постачальника (позивача), а на інший рахунок і тому отриманий відповідачем товар на заявлену суму залишився ним не оплаченим належним чином.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.05.2017р. у справі №914/1027/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.10.2017р., в позові відмовлено. Суди визнали, що сплачена сума коштів не була повернена позивачем відповідачеві як помилково зарахована, а позивач після надходження таких оплат продовжував здійснювати поставку товару відповідачеві, що підтверджується відповідними видатковими накладними, відтак стягнення (повторно) суми оплати за поставлений товар призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок відповідача.

Постановою Верховного Суду від 05.04.2018р. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 11.10.2017р. та рішення Господарського суду Львівської області від 29.05.2017р. у справі № 914/1027/16 скасовано повністю та прийнято нове рішення. Позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" на користь ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" заборгованість у розмірі 2 619 000 грн 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" на користь ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" витрати зі сплати судового збору у розмірі 39 285 грн. 00 коп., сплачених за подання позовної заяви, 43 213 грн 50 коп. і 43 213 грн 50 коп., сплачених за подання апеляційних скарг та 47 142 грн 00 коп. і 47 142 грн. 00 коп., сплачених за подання касаційних скарг.

17.04.2018р. позивач звернувся до відповідача з вимогою №120 про повернення помилково перерахованих грошових коштів, що були сплачені платіжними дорученнями №3251 від 03.04.2015р. на суму 873 000,00 грн, №3349 від 08.04.2015р. на суму 873 000,00 грн та №3363 від 08.04.2015р. на суму 873 000,00 грн на рахунок відповідача в АТ Банк "Фінанси та Кредит".

Проте, відповідач на вимогу грошові кошти не повернув, що стало підставою для звернення з даним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 ЦК України. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчать про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Постановою Верховного Суду від 05.04.2018р. у справі №914/1027/16 зазначено таке:

"Із встановлених судами обставин справи вбачається, що поведінка позивача у спірних правовідносинах була добросовісною та розумною, тоді як відповідач вступаючи у відносини з позивачем знехтував умовами відповідача щодо перерахування коштів на розрахунковий рахунок, відкритий у відповідному банку, і за наслідками такої не добросовісної та не розумної поведінки відповідача останній не вправі перекладати на позивача негативні наслідки такої поведінки, що унеможливлює відмову у позові у даному спорі.

За встановлених судами обставин справи, враховуючи віднесення ПАТ "Фінанси та Кредит" до категорії неплатоспроможних та введення тимчасової адміністрації, не вбачається, що саме від волевиявлення позивача залежить повернення суми оплати, яка помилково перерахована відповідачем на не належний рахунок постачальника.

З наведеного вбачається, що позивач не зобов'язаний за власний рахунок виправляти негативні для нього наслідки, що виникли за результатами не добросовісної та не розумної поведінки відповідача, а останній не вправі на це розраховувати.

Із встановлених судами обставин справи вбачається, що неналежне виконання зобов'язання відповідачем призвело до того, що позивач не отримав можливість розпоряджатися виконаним на свій розсуд, у зв'язку із чим наявні правові підстави для вчинення дій за рішенням суду для належного виконання зобов'язання відповідачем, а останній не вправі розраховувати на те, що позивач має за власний рахунок виправляти негативні для позивача наслідки, що виникли за результатами не добросовісної та не розумної поведінки відповідача".

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні кошти в сумі 2 619 000,00 грн. ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" перерахувало на рахунок ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" в АТ Банк "Фінанси та Кредит", який не був обумовлений сторонами зобов'язання.

Відповідач звертався до Західного РД ПАТ "Банк "Фінаси та Кредит" з листом №08-04/4 від 08.04.2015 року про повернення коштів, перерахованих на його рахунок вказаними вище платіжними дорученнями на рахунок, з яких ці кошти було помилково переказано (арк.с. 79).

Однак, банк вказані грошові кошти не повернув.

В подальшому, постановою Правління Національного банку України від 17.09.2015 року №612 відповідно до ст. 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" визнано неплатоспроможним. На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2015 року №171 "Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ "Банк "Фінанси та Кредит" було запроваджено тимчасову адміністрацію.

Судом встановлено, що ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" фактично припинило виконання платіжних доручень клієнтів щодо перерахування коштів з поточних рахунків/видачу грошових коштів з поточних рахунків з дати запровадження в банку тимчасової адміністрації.

За встановлених обставин справи, враховуючи віднесення ПАТ "Фінанси та Кредит" до категорії неплатоспроможних та введення тимчасової адміністрації, не вбачається, що саме від волевиявлення позивача залежить повернення суми оплати, яка помилково перерахована позивачем на не належний рахунок постачальника.

Зважаючи на викладені вище обставини, суд приходить до висновку, що у ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" не було можливості безпосередньо вплинути на рух коштів в заявленій у позові сумі 2 619 000,00 грн., та місце знаходження чи зберігання даних грошових коштів не залежало від волі відповідача. А це в свою чергу свідчить про те, що останній їх фактично не отримав, та відповідно у розумінні ст.1212 ЦК України не набув і не зберіг у себе.

Щодо посилань позивача на включення спірної суми до реєстру кредиторських вимог АТ Банк "Фінанси та Кредит", суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини 1 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоровю громадян; грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобовязань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, повязаних із консолідованим продажем активів Фондом; вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є повязаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є повязаними особами банку, платежі яких або платежі на імя яких заблоковано; вимоги інших вкладників, які не є повязаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є повязаними особами банку; інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є повязаними особами банку; вимоги за субординованим боргом.

Вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, що не позбавляє Фонд або уповноважену особу Фонду права звертатися з вимогами до повязаної з банком особи у порядку, визначеному частиною пятою цієї статті.

Судом встановлено, що вимоги ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" в сумі 2752 411,93 грн. включені до сьомої черги вимог кредиторів АТ Банк "Фінанси та Кредит".

При цьому, суд звертає увагу не те, що включення вимог ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" до реєстру кредиторських вимог АТ Банк "Фінанси та Кредит" не свідчить про автоматичне набуття відповідачем грошової суми в розмірі 2 619 000,00 грн. Зважаючи на викладені обставини, суд наголошує на тому, що в даному випадку відсутні підстави стверджувати про те, що ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" є набувачем цих коштів, або особою, що збагатилася за рахунок коштів ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід". Позивачем не доведено факту власне набуття відповідачем спірних коштів у розумінні ст.1212 ЦК України.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" про стягнення 2 619 000,00 грн. з ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" безпідставно отриманих коштів не підлягають задоволення.

Отже, вимоги позивача необґрунтованими, такими, що не доведені належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим заявлений позов задоволенню не підлягає.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, 05.06.2018р. представник ТзОВ "Традєкс" подав заяву від 05.06.2018р. про застосування строків позовної давності. Заява мотивована тим, що перерахування коштів здійснювалося безпосередньо самим позивачем, то відповідно з дат перерахування ТОВ "Галичина-Захід" знало не тільки про те, що ним було здійснено перерахування коштів, але й про те, що таке перерахування коштів було здійснено не на той банківський рахунок. Вказує, що у жодному рахунку від ТОВ "Традєкс" на оплату коштів, або в будь-яких інших документах, на підставі яких позивач у цій справі міг би здійснювати вищевказані платежі, не вказувалося реквізитів банківського рахунку в АТ "Банк "Фінанси та Кредит", а отже, перерахування грошових коштів позивачем на такий рахунок здійснювалося ним усвідомлено, без будь-якої вини ТОВ "Традєкс" у цьому, що і було встановлено постановою Верховного Суду від 05.04.2018р. у справі №914/1027/16. Зазначає, що у справі №914/1027/16 у спорі між тими ж сторонами, що і в даній справі, судами фактично встановлено те, що вже з дати здійснення грошових переказів ТОВ "Галичина-Захід" знало не тільки про те, що ним було здійснено перерахування коштів, але і про те, що таке перерахування є помилковим, а отже, саме з цих дат і почав перебіг строк позовної давності. Таким чином, на думку відповідача, строк позовної давності слід обчислювати до вимог про стягнення коштів сплачених платіжним дорученням №3251 з 05.04.2015р., а щодо стягнення коштів, сплачених платіжними дорученнями №3349 та №3363 з 09.04.2015р. Вважає, що строк позовної давності щодо вимоги про сплачених платіжним дорученням №3251 сплинув 05.04.2018р., а щодо стягнення коштів, сплачених платіжними дорученнями №3349 та №3363 09.04.2018р. Крім того, вказує, що у позивача відсутні будь-які поважні причини пропуску зазначеного строку, адже про факт перерахування коштів на неналежний рахунок позивач знав, більше того, неодноразово повідомлявся відповідачем.

Позовна давність визначена у ст. 256 ЦК України як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється ст. 257 ЦК України тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю; зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Нормою ч. 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи, що судом відмовлено в позові з підстав його необґрунтованості, обставини щодо пропущення строку позовної давності, та обставини наявності чи відсутності поважних причин його пропущення, судом не досліджуються.

Таким чином, оскільки право та охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, не порушено відповідачем, тому в позові слід відмовити саме з підстав його необґрунтованості.

Таким чином, доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України Північно-західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" на рішення Господарського суду Рівненської області від 26.09.2018р. у справі №918/302/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 26.09.2018р. у справі №918/302/18 залишити без змін.

3. Справу №918/302/18 повернути Господарському суду Рівненської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "18" січня 2019 р.

Головуючий суддя Савченко Г.І.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Демидюк О.О.