ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року Справа № 918/474/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Огороднік К.М., суддя Дужич С.П. , суддя Коломис В.В.

секретар судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Полюховича Анатолія Івановича на рішення Господарського суду Рівненської області від 24.10.2018 року у справі № 918/474/18 (суддя Марач В.В.), повний текст рішення складено 06.11.2018 року

за позовом Фізичної особи-підприємця Полюховича Анатолія Івановича

до Сарненської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області

до Головного управління ДФС у Рівненській області

до Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області

про відшкодування моральної шкоди

за участю представників:

позивача - Марчук Р.І., за ордером,

відповідача 1 - не з'явився,

відповідача 2 - Нестерчук О.І., за довіреністю,

відповідача 3 - Немкович І.І., за довіреністю,

ВСТАНОВИВ:

ФОП Полюхович А.І. звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до ГУ Державної казначейської служби України у Рівненській області (далі - відповідач 1), Сарненської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області (далі - відповідач 2) та ГУ Державної фіскальної служби у Рівненській області (далі - відповідач 3) про стягнення з Держави Україна в особі зазначених органів моральної шкоди в розмірі 1 грн., яка полягає у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації позивача.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 24.10.2018 року відмовлено ФОП Полюховичу А.І. в задоволенні позову.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та проголосити нове, яким позовні вимоги задоволити.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2018 року, серед іншого, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Полюховича А.І. на рішення Господарського суду Рівненської області від 24.10.2018 року у справі № 918/474/18; призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Від відповідача 2 та відповідача 3 на адресу апеляційного суду надійшли письмові відзиви, відповідно до яких відповідачі просили суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги, викладені в апеляційній скарзі, просив її задоволити, а оскаржуване рішення скасувати.

Представники відповідача 2 та відповідача 3 вимоги апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення.

Представник відповідача 1 в судове засідання не з'явився, про дату та час засідання відповідач був належним чином повідомлений.

Враховуючи положення ст. 273 ГПК України щодо строку розгляду скарги в апеляційній інстанції, а також те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення усіх учасників провадження про час і місце розгляду справи, суд вважає за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника відповідача 1 у відповідності до вимог ст.269 ГПК України.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального законодавства, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що 10.04.2012 року на офіційному сайті Державної фіскальної служби, прес-офіцером Управління податкової міліції Державної податкової служби у Рівненський області Олександром Мрозовичем було розповсюджено неправдиву інформацію в статті під назвою "Протестантського пастора з Зарічного підозрюють в ухиленні від сплати податків." 27.04.2012 року у офіційному виданні ДФС України в журналі "Вісник" № 16 була надрукована стаття під заголовком "Ряса, заплямована чорницею". При цьому, 15.07.2015 року Рівненським окружним адміністративним судом по cправі № 817/817/15 визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Дубровицької міжрайонної державної податкової інспекції № від 03.04.2012 року, прийняте на підставі акта від 19.03.2012 року Дубровицькою МДПІ № 21/17- про результати документальної планової виїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи Полюховича А.І.

Відтак, позивач вважає, що вказана вище інформація в засобах масової інформації та Інтернеті та рішення Дубровицької міжрайонної державної податкової інспекції № від 03.04.2012 року завдали останньому моральної шкоди, яка полягає у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації останнього.

Згідно ст. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб'єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом.

В силу ч. 1 ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам, оскільки це право може бути використано господарюючим суб'єктом (підприємцем) як спосіб судового захисту про поширення інформації, що шкодить його діловій репутації.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

В силу ст. 1 Закону України "Про інформацію" інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до ч. 3 статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що на підтвердження своїх позовних вимог та з метою доведення факту поширення неправдивих та таких, що шкодять діловій репутації відомостей, позивач надав суду копії витягів зі статті від 27.04.2012 року ДФС України журналу "Вісник" № 16 під заголовком "Ряса, заплямована чорницею", витяг статті з сайту від 10.04.2012 року Державної фіскальної служби під назвою "Протестантського пастора з Зарічного підозрюють в ухиленні від сплати податків", витяг статті з сайту від 27.04.2012 року під назвою "Пастора протестантської церкви запідозрили в ухиленні від сплати податків".

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Судами встановлено, що інформація, викладена в статтях від 10.04.2012 року та від 27.04.2012 року не містить фактичних даних, які б можливо було перевірити або встановити, при цьому, не містить відомостей/даних, які б стверджували про те, що відповідач порушив норми чинного законодавства, відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що поширені відомості є лише припущенням автора і не можуть розцінюватись як поширення недостовірної інформації, оскільки мала місце реалізація автором свого конституційного права передбаченого Конституцією України, а не поширення недостовірної інформації.

При цьому, доказів на підтвердження того факту, що наведена інформація викладена в засобах масової інформації та Інтернеті принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача, чи порушує інші його особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, позивачем надано не було.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

При цьому, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з'ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача.

Разом з тим, як зазначено вище, позивачем не було надано суду жодних доказів, які б свідчили про приниження його честі, гідності, ділової репутації або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, внаслідок дій відповідачів.

При цьому, постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 15.07.2015 року у справі № 817/817/15, на яку посилався позивач, не встановлено ні приниження честі та гідності, ні ділової репутації останнього, а тому, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ФОП Полюховича А.І. Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що інформація, на яку посилається скаржник, була висвітлена у засобах масової інформації у 2012 році, в той час, як скаржник звернувся до суду з позовом лише у липні 2018 року.

Враховуючи законність висновку суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ФОП Полюховича А.І. та відмову у їх задоволенні, твердження відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності не приймається судом до уваги.

Доводи позивача, зазначені в апеляційній скарзі викладені в довільному трактуванні норм чинного законодавства та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та встановленими судами обставинами, а відтак, не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 272, 273, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Полюховича Анатолія Івановича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 24.10.2018 року у справі № 918/474/18 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку, встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Матеріали справи № 918/474/18 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складено 21.01.2019 року.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Коломис В.В.