ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2019 р. Справа №914/1705/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Орищин Г.В.,

суддів Желіка М.Б.,

ОСОБА_1,

секретар судового засідання Лялька Н.Р.,

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Софро

на рішення Господарського суду Львівської області від 18.10.2018 (суддя Фартушок Т.Б., повний текст складено 23.10.2018)

у справі №914/1705/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Сокме, смт. Жвирка, Сокальський район, Львівська обл.,

до Товариства з обмеженою відповідальністю Софро, смт. Жвирка, Сокальський район, Львівська обл.,

про стягнення заборгованості 373 096,32 грн.,

представники:

- від позивача ОСОБА_2,

- від відповідача ОСОБА_3

13.09.2018 до Господарського суду Львівської області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) Сокме про стягнення з ТзОВ Софро 373096,32 грн. заборгованості за договором поставки, з яких: 305308,80 грн. основної заборгованості, 30530,88 грн. штрафу, 35084,86 грн. пені та 3061,77 грн. три проценти річних (а.с. 7-13, т.1).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.09.2018 (а.с. 202-218, т.1) вказаний позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 305308,80 грн. заборгованості за поставлений товар, 30530,88 грн. штрафу, 35084,14 грн. пені, 3061,71 грн. трьох процентів річних, а також 5609,78 грн. судового збору та 14999,97 грн. витрат на правову допомогу.

Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджуються факти поставки позивачем товару згідно укладеного між сторонами договору №02/01-44С від 02.01.2018, прийняття відповідачем цього товару, а також настання у відповідача обовязку здійснити оплату за поставлений товар, який він не виконав.

При цьому, суд першої інстанції відхилив доводи відповідача про наявність підстав для зарахування зустрічних однорідних вимог між сторонами, а саме вимог, які є предметом спору у даній справі та вимог, що випливають з договору поставки №1 від 02.01.2018, які є предметом розгляду в межах господарської справи №914/1042/18, оскільки: 1) вказані вимоги не є безспірними; 2) вимоги про стягнення з відповідача штрафу, пені та трьох відсотків річних, які позивач заявив у даній справі, хоча і мають грошовий характер, проте за своєю природою не є основним зобовязанням, а заходом відповідальності, а тому не можуть вважатися однорідними з вимогами відповідача за договором №1 від 02.01.2018.

Зважаючи на наведене, суд відхилив клопотання відповідача про закриття провадження у справі №914/1705/18 у звязку з відсутністю предмета спору, а також, перевіривши правильність розрахунку заявлених до стягнення сум, дійшов висновку про часткове задоволення позову у даній справі (із врахуванням відкоригованих сум пені та трьох процентів річних).

Дане рішення оскаржив відповідач, оскільки вважає, що при його прийнятті суд дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, а також неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким провадження у справі №914/1705/18 закрити у звязку з відсутністю предмета спору. При цьому, відповідач покликається на наступне:

1) суд першої інстанції не навів жодної правової норми, яка визначає таку умову як безспірність обовязковою для проведення зарахування зустрічних однорідних вимог;

2) зустрічні вимоги сторін одна до одної полягають у стягненні грошових коштів (основного боргу, штрафу, пені, трьох процентів річних, інфляційних нарахувань) за поставлений, але не оплачений товар, а тому є однорідними;

3) заява відповідача від 05.10.2018 №347 про зарахування зустрічних однорідних вимог є правомірною та спричиняє юридичні наслідки у вигляді припинення грошового зобовязання відповідача по оплаті товару, поставленого позивачем на підставі договору поставки №02/01-44-С від 02.01.2018.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У своєму відзиві він звернув увагу, зокрема, на наступне:

1) позивач не визнає заборгованості за договором №1 від 02.01.2018, про наявність якої стверджує відповідач. Крім того, станом на теперішній час, провадження у господарській справі №914/1042/18, предметом якої є стягнення заборгованості за договором №1 від 02.01.2018, зупинено у звязку з призначенням справі судової товарознавчої експертизи;

2) неузгодженість між сторонами факту наявності та розміру зустрічного зобовязання виключає можливість проведення зарахування зустрічних однорідних вимог, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в численних постановах, які наявні в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши подані ними докази на відповідність фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне:

02.01.2018 між ТзОВ «Сокме» (постачальником) та ТзОВ «Софро» (покупцем) було укладено договір поставки №02/01-44С, за умовами якого постачальник зобовязався поставити і передати у власність покупця, а покупець прийняти й оплатити меблеву плиту, кромку, тощо (товар), на умовах та в порядку, визначених цим договором (а.с. 15-16, т.1).

На виконання умов договору ТзОВ «Сокме» здійснило поставку покупцю товару на суму 305308,80 грн., а саме (а.с. 17-18, 19-20, т.1):

а) 23.03.2018 було здійснено поставку товару (мініфікс болт стяжки, мініфікс ексцентрик) на загальну суму 777,60 грн., в т.ч. ПДВ 126,60 грн. (підтверджується видатковою накладною від 23.03.2018 №СМ-23/03-25 та товарно-транспортною накладною від 23.03.2018 №СМ-23/03-25);

б) 28.03.2018 було здійснено поставку товару (КАМРОН 561х405х4 скло гартоване меблеве) на загальну суму 304531,20 грн., в т.ч. ПДВ 50755,20 грн. (підтверджується видатковою накладною від 28.03.2018 №СМ-28/03-17 та товарно-транспортною накладною від 28.03.2018 №СМ-28/03-17).

Поставлений ТзОВ «Сокме» товар було прийнято уповноваженим представником ТзОВ «Софро» згідно довіреності №47 від 28.02.2018 ОСОБА_4, що підтверджується змістом зазначених видаткових та товарно-транспортних накладних.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач визнає факти поставки позивачем товару згідно договору №02/01-44С від 02.01.2018 по вищезазначених документах на загальну суму 305308,80 грн., що підтверджується його письмовими поясненнями, викладеними в апеляційній скарзі, а також в заяві про закриття провадження у справі від 05.10.2018. Вказане також вбачається з усних пояснень, наданих представником в судових засіданнях.

Матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем вартості поставленого товару.

У звязку з відсутністю оплати за договором, постачальник направив покупцю претензію від 15.05.2018 №491 про погашення заборгованості в розмірі 305308,80 грн. (а.с. 22-24, т.1), на яку покупець надав відповідь від 25.05.2018 №91 (а.с. 25-26, т.1), у якій відмовив постачальнику в погашенні заборгованості.

Вказана відмова мотивована покупцем тим, що у постачальника перед ним існує заборгованість за іншим договором (договором поставки №1 від 02.01.2018) в розмірі 10766157,19 грн. У звязку з наведеним ТзОВ «Софро» повідомило, що питання погашення заборгованості за договором поставки №02/01-44С від 02.01.2018 буде розглянуто після погашення ТзОВ «Сокме» заборгованості за іншим договором.

Зважаючи на наведене, ТзОВ «Сокме» звернулося до Господарського суду Львівської області із позовом про стягнення з відповідача основної суми заборгованості за договором поставки №02/01-44С від 02.01.2018, а також штрафу, пені та трьох процентів річних.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав до суду заяву про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у звязку з відсутністю предмету спору (а.с. 128, т.1).

У вказаній заяві відповідач покликається на те, що його зобовязання з оплати вартості товару в розмірі 305308,80 грн., нарахованої неустойки і трьох процентів річних в сумі 68677,51 грн. припинилися з підстав зарахування таких вимог за заявою відповідача № 347 від 05.10.2018 згідно ст. 601 ЦК України, ст. 203 ГК України (а.с. 131, 133, т.1). При цьому, зустрічні однорідні вимоги, на думку відповідача, випливають із заборгованості позивача перед відповідачем за договором поставки №1 від 02.01.2018 в розмірі 13866352,48 грн.

У своїй заяві про закриття провадження у справі відповідач також зазначає, що стягнення зазначеної суми заборгованості за договором поставки №1 від 02.01.2018 є предметом розгляду у господарській справі №914/1042/18.

На підтвердження обставин існування зустрічної заборгованості відповідачем надано копії договору поставки №1 від 02.01.2018 (а.с. 121-124, т.1), видаткової накладної № РН-0000020 від 12.03.2018 на суму 438010,25 грн. (а.с. 125, т.1) та оборотно-сальдові відомості за 05.10.2018 (а.с. 126, 127, т.1).

В свою чергу, позивач у листі-відповіді № 784 від 12.10.2018 (а.с. 167-168, т.1) повідомив відповідача про відхилення його заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, у звязку з тим, що він не визнає зазначений відповідачем розмір заборгованості за договором поставки №1 від 02.01.2018, що зокрема, підтверджується тим, що стягнення вказаної заборгованості є предметом судового спору між сторонами.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п. 1.5, 1.6 договору поставки №02/01-44С від 02.01.2018, ціна товару визначається у видаткових накладних. Загальна вартість даного договору визначається вартістю товару, отриманого протягом дії цього договору згідно накладних, що є невідємними частинами даного договору. Цей договір передбачає неодноразові поставки товару протягом строку дії договору.

Пунктом 4.4 договору встановлено, що право власності на товар, а також ризик випадкової загибелі товару, переходить до покупця в момент фактичного отримання товару та підписання відповідальною особою покупця видаткової (та/або товарно-транспортної) накладної.

Відповідно до п. 5.1 договору, оплата товару здійснюється покупцем протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту поставки. Розрахунок здійснюється в безготівковій формі в національній грошовій одиниці України. Днем здійснення платежу вважається день, коли сума, що підлягає сплаті, поступає на розрахунковий рахунок постачальника (п. 5.2 договору).

Таким чином, зважаючи на вищевказані положення законодавства та договору, підписання сторонами видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і які відповідають вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факти здійснення господарських операцій і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Як було зазначено вище, матеріалами справи підтверджується здійснення позивачем поставок в межах договору №02/01-44С від 02.01.2018 та прийняття відповідачем відповідного товару згідно накладних №СМ-23/03-25 від 23.03.2018 та №СМ-28/03-17 від 28.03.2018 на загальну суму 305308,80 грн.

Відповідно до п.5.1 договору, вартість отриманого товару підлягала оплаті протягом 30 календарних днів з моменту здійснення поставки, тобто, строк оплати товару, поставленого 23.03.2018 та 28.03.2018 сплив 23.04.2018 (оскільки 22.04.2018 було вихідним днем) та 27.04.2018, а відповідно зобовязання відповідача мали бути виконані не пізніше зазначених днів.

Вказані обставини, а також факт нездійснення відповідачем оплати за договором, визнаються обома сторонами.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується те, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість за договором поставки №02/01-44С від 02.01.2018 у розмірі 305308,80 грн.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п. 7.1 договору у випадку порушення договору, винна сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним законодавством України.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 258 ЦК України та ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано та стягуються такі санкції протягом строку позовної давності в один рік, при цьому позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України.

Положеннями п.7.3 договору встановлено, що за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх зобовязань по цьому договору, винна сторона несе відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 10% від вартості замовленого товару.

За умовами п.7.4 договору, за несвоєчасну оплату поставленого товару покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період не сплати, від суми невиконаного грошового зобовязання за кожен день порушення виконання. Пеня нараховується за весь період прострочення виконання грошових зобовязань.

При цьому, одночасне стягнення штрафу та пені за неналежне виконання стороною грошових зобовязань є можливим, оскільки згідно ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що вбачається, зокрема, із постанов суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 17.05.2018 у справі №910/6046/16, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17.

В позовній заяві ТзОВ «Сокме» надало розрахунок 30530,88 грн. штрафу, 35084,86 грн. пені та 3061,77 грн. 3% річних, які нараховані, виходячи з фактичних сум заборгованості, яка існувала в період з 23.04.2018 по 27.08.2018 (а.с. 14, т.1).

При перевірці вказаних сум, місцевий господарський суд встановив, що розрахунок пені та 3% річних проведено невірно, оскільки позивач помилково визначив період прострочення. Так, строк оплати товару, поставленого 23.08.2018 та 28.08.2018, сплив 23.04.2018 та 27.04.2018; при цьому, закінчення 30-денного строку на оплату товару, поставленого 23.03.2018, припало на понеділок 23.04.2018, оскільки останній день строку (22.04.2018) був вихідним днем, і, відповідно, позивач повинен був здійснити нарахування штрафних санкцій та 3% річних починаючи з 24.04.2018. У звязку з наведеним, місцевий господарський суд здійснив перерахунок вказаних сум та визнав їх обґрунтованими в наступних розмірах: 35084,14 грн. пені та 3061,71 грн. 3% річних.

Перевіривши правильність розрахунку штрафу, пені та 3% річних, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевим господарським судом правомірно присуджено до стягнення таких.

Стосовно покликання скаржника на необхідність врахування при вирішенні даного спору його заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч.3 ст.203 ГК України, господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення містяться також у ст. 601 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Таким чином, відповідно до закону, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема, грошей); 3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Водночас, відповідно до ч.4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд неодноразово розглядав спори, у яких надавав правову оцінку правовідносинам щодо зарахування зустрічних однорідних вимог. Судом було сформовано правову позицію, відповідно до якої ще однією важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов'язань; при цьому, наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування, або відсутність будь-якої з умов, необхідних для зарахування зустрічних вимог, виключає проведення зарахування в добровільному порядку.

Вказане вбачається, зокрема, з постанов Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №910/21652/17, від 11.09.2018 у справі №910/21648/17, від 15.05.2018 у справі №914/188/17, від 05.04.2018 у справі №910/13205/17, від 25.04.2018 у справі №910/6781/17, від 24.01.2018 у справі №908/3039/16 (а.с. 86-114, т.1).

У своїй апеляційній скарзі скаржник не наводить жодного доводу, який би міг бути підставою для відходу від вищезазначеної позиції Верховного Суду.

Як було зазначено вище, у відповідь на заяву відповідача про зарахування зустрічних вимог, позивач надіслав йому письмове заперечення щодо можливості такого зарахування (а.с. 167, т.1). Вказане заперечення ґрунтується на тому, що зарахування зустрічних однорідних неможливе, оскільки в провадженні Господарського суду Львівської області перебуває справа №914/1042/18, предметом якої є стягнення заборгованості за договором №1 від 02.01.2018.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що станом на даний момент спір у справі №914/1042/18 не вирішений по суті.

Крім того, позивач долучив до матеріалів даної справи свій відзив у справі №914/1042/18 (а.с. 172-177, т.1), у якому він наводить доводи, які, на його думку, є підставою для відмови в позові ТзОВ «Софро» у вказаній господарській справі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що існування між сторонами судового спору у справі №914/1042/18 про стягнення заборгованості за договором поставки №1 від 02.01.2018 свідчить про наявність спору між сторонами щодо зустрічної заборгованості, що виключає можливість її зарахування за заявою однієї із сторін та припинення з цих підстав зобовязань відповідача в межах даної справи.

З цих же підстав колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що направлення ним заяви про припинення зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог мало наслідком припинення його обовязку щодо оплати заборгованості за договором поставки №02/01-44С від 02.01.2018.

Зважаючи на це, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову у даній справі.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні 10.01.2019 позивач заявив усне клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5500,00 грн. При цьому він послався на положення договору про надання правової допомоги №06/07/18 від 06.07.2018 та додатку №2 до нього від 20.08.2018 (в редакції від 30.11.2018) та зобовязався надати докази на підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу протягом пяти днів після ухвалення рішення суду в порядку ч. 8 ст.129 ГПК України подати.

Аналогічне клопотання, лише без зазначення розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, позивач заявляв у своєму відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч. 8 ст.129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зважаючи на наведене, колегія суддів ухвалила відкласти вирішення заяви позивача про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу та вирішити його після спливу пяти днів після прийняття даної постанови.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 18.10.2018 у справі №914/1705/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Софро без задоволення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Сокме про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу вирішити протягом пяти днів після прийняття даної постанови, в порядку, передбаченому ч. 8 ст.129 ГПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 21.01.2019.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя М.Б. Желік

суддя Г.Т. Кордюк