ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/11906/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Мачульського Г.М., Чумака Ю.Я.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Піллар"

відповідач - Приватне акціонерне товариство "Квазар"

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Піллар"

на постанову Північного апеляційного господарського суду у складі Тищенко А.І. - головуючого, Скрипки І.М., Михальської Ю.Б. від 06 листопада 2018 року

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Піллар" про вжиття заходів забезпечення позову

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог та заяви про забезпечення позову

1. У травні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Піллар" (далі - ТОВ "Піллар", позивач) звернулось з позовом до Приватного акціонерного товариства "Квазар" (далі - ПрАТ "Квазар", відповідач) про визнання недійсним вчиненого відповідачем одностороннього правочину, оформленого повідомленням від 31.08.2018 №327/А, про розірвання договору від 28.07.1995 №1а про виконання робіт та надання послуг.

2. Позов мотивований тим, що за договором від 28.07.1995 №1а, який за своїм змістом є договором оренди, позивач користувався належними відповідачу об'єктами нерухомого майна. Позивач стверджує, що відповідач безпідставно, у порушення умов договору та вимог чинного законодавства, в односторонньому порядку достроково розірвав вказаний договір та вимагав звільнення займаних приміщень протягом однієї доби, надіславши позивачу спірне повідомлення від 31.08.2018.

3. 07 вересня 2018 року позивач звернувся із заявою про забезпечення позову в якій, посилаючись на недотримання відповідачем встановленого договором 3-х місячного строку для звільнення позивачем приміщення та вчинення першим дій, які унеможливлюють користування позивачем орендованим майном, просив вжити передбачений пунктом 2 частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) захід забезпечення позову у формі встановлення обов'язку вчинити певні дії, а саме: зобов'язати відповідача до розгляду спору по суті належним чином виконувати свої зобов'язання за договором № 1а від 28.07.1995 з усіма змінами й доповненнями до нього, у тому числі: забезпечити безперешкодне користування позивачем орендованими приміщеннями на підставі вказаного договору; забезпечити безперешкодне користування ТОВ "Піллар" власним майном, що знаходиться в орендованих приміщеннях; забезпечити ТОВ "Піллар" енергоносіями відповідно до договору № 1а від 28.07.1995; забезпечити безперешкодний пропускний режим працівникам ТОВ "Піллар" через прохідну ПрАТ "Квазар" та проїзд через КПП автотранспорту ТОВ "Піллар" цілодобово, а також по заявці у вихідні та святкові дні відповідно до умов договору № 1а від 28.07.1995.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

4. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12 вересня 2018 року заяву позивача задоволено. Зобов'язано відповідача до набрання законної сили рішенням у даній справі належним чином виконувати свої зобов'язання за договором № 1а від 28.07.1995 з усіма змінами й доповненнями до нього, у тому числі: забезпечити безперешкодне користування позивачем орендованими приміщеннями на підставі договору № 1а від 28.07.1995 та власним майном, що знаходиться в орендованих приміщеннях; забезпечити ТОВ "Піллар" енергоносіями відповідно до договору № 1а від 28.07.1995, безперешкодним пропускним режимом працівникам ТОВ "Піллар" через прохідну ПрАТ "Квазар" та проїзд через КПП автотранспорту ТОВ "Піллар" цілодобово, а також по заявці у вихідні та святкові дні відповідно до умов договору № 1а від 28.07.1995.

5. Ухвала мотивована тим, що спірна вимога відповідача від 31.08.2018 про звільнення позивачем орендованого приміщення до 01.09.2018, тобто за один день, суперечить умовам договору оренди в частині надання позивачу 3-х місячного строку для звільнення приміщення. Наявні у справі докази (спірне повідомлення відповідача від 31.08.2018, складений позивачем 01.09.2018 акт про відмову в допуску позивача до орендованих об'єктів) свідчать про позбавлення позивача можливості користуватися орендованим майном та загрозу його відчуження на користь третіх осіб, що порушує права останнього та призведе до неможливості поновлення його прав у майбутньому, а також до необхідності подавати інші позови, що є достатніми підставами для вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

6. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06 листопада 2018 року ухвалу Господарського суду міста Києва від 12 вересня 2018 року скасовано, у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено.

7. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що: (1) висновок суду першої інстанції про порушення діями відповідача щодо дострокового розірвання договору права позивача на користування приміщеннями протягом 3-х місяців суперечить положенням статей 651, 653, 782 Цивільного кодексу України та умовам спірного договору, оскільки дострокове розірвання договору найму є гарантованим правом наймодавця, яке і було реалізовано останнім; (2) посилання суду на позбавлення позивача можливості користуватися орендованим майном не відповідає обставинам справи та спростовується наявними доказами, які свідчать про зворотне, тобто безперешкодне користування позивачем спірними приміщеннями; (3) вжиті судом заходи не є адекватними заявленим позовним вимогам і по суті можуть бути предметом окремого судового провадження, а їх незастосування жодним чином не утруднить виконання прийнятого у даній справі судового рішення; (4) про порушення прав позивача та ймовірну неможливість їх поновлення в контексті заявленого позову може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження (реалізацію) спірного майна, що не мало місця у даному випадку, а отже достатніх підстав для вжиття відповідних заходів забезпечення не було.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

8. Не погоджуючись із указаною постановою суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить її скасувати, ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.

Аргументи учасників справи

Доводи позивача, який подав касаційну скаргу (узагальнено)

9. Суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку про відсутність у позивача, як орендаря, 3-х місячного строку для звільнення приміщення з моменту розірвання договору оренди, який був натомість порушений відповідачем при вчиненні спірного правочину. Такий висновок суду є наслідком невірного застосування статей 651, 653, 782 Цивільного кодексу України, згідно з якими одностороннє розірвання договору можливе за згодою сторін або на умовах, встановлених договором або законом. Тому позбавлення позивача права користування майном протягом передбаченого умовами договору строку є неправомірним за будь-якого результату вирішення даного спору, а в разі невжиття такого заходу забезпечення неможливо буде поновити права позивача, оскільки неможливо відновити час, протягом якого позивач не міг користуватися майном. Отже, суд мав право вжити відповідних заходів забезпечення позову.

10. У порушення статей 80, 258, 266 ГПК України судом апеляційної інстанції прийняті подані відповідачем з клопотанням від 29.10.2018 доповнення апеляційної скарги поза межами процесуального строку та додаткові докази, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції, без оцінки поважності причин їх неподання.

Позиція відповідача у відзиві на касаційну скаргу

11. Правильними є висновки суду апеляційної інстанції про відсутність обставин, які б свідчили про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, а вжиті у справі заходи не є адекватними, оскільки фактично забезпечують позивачу можливість безоплатного користування належним відповідачу майном.

12. На даний час спір між сторонами вже вирішений по суті та рішенням Господарського суду міста Києва від 04.12.2018 у даній справі ТОВ "Піллар" у позові відмовлено, що свідчить про відсутність між сторонами спору в межах даного касаційного провадження.

Позиція Верховного Суду

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції

13. Згідно зі статтею 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

14. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

15. Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову

16. Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

17. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується встановленням обов'язку вчинити певні дії. Як встановлено судами, саме цей вид забезпечення був предметом заяви позивача, яка задоволена судом першої інстанції.

18. Встановлення обов'язку вчинити певні дії, як процесуальний захід забезпечення позову, має на меті обмежити пасивну поведінку особи, щодо якої вживається такий захід, шляхом встановлення судом певного зобов'язання особи, яке виникає безпосередньо з відповідного процесуального документа (ухвали суду про забезпечення позову) та покликане забезпечити виконання ймовірного судового рішення про задоволення позову і забезпечує ефективний захист, поновлення порушених прав позивача.

19. При цьому за приписами частини 11 статті 137 ГПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

19.1. Отже, позов не може бути забезпечений таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.

20. Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем у справі оспорюється вчинений відповідачем односторонній правочин із розірвання договору оренди, що має наслідком припинення відповідних правовідносин між сторонами за договором № 1а від 28.07.1995, тобто предмет спору стосується чинності правовідносин між сторонами за вказаним договором.

21. В якості забезпечення такого позову суд першої інстанції зобов'язав відповідача виконувати зобов'язання за договором, чинність якого якраз і є предметом спору в даній справі. Отже суд не встановив обов'язок відповідача вчинити певні дії в якості процесуального заходу, передбаченого пунктом 3 частини 1 статті 137 ГПК України, а примусив відповідача до виконання зобов'язання, яке є предметом спору у справі, що за своєю суттю являється одним із передбачених статтею 16 ЦК України способів захисту порушеного права особи - примусове виконання обов'язку в натурі. Таким чином, презюмувавши чинність спірного договору та примусивши відповідача до виконання зобов'язання за цим договором, суд на етапі вжиття заходів забезпечення позову фактично вирішив спір по суті, чим порушив вимоги частини 11 статті 137 ГПК України.

22. При цьому колегія суддів зазначає, що у такому випадку, тобто при забезпеченні позову у спосіб, прямо заборонений процесуальним законодавством, не мають значення наведені заявником фактичні обставини та докази, які спонукали суд до вжиття такого заходу забезпечення.

23. Крім того, суд апеляційної інстанції, дійшовши правильного висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, помилково вдався до правової оцінки умов договору № 1а від 28.07.1995 та дослідження з точки зору відповідності вимогам чинного законодавства дій відповідача щодо розірвання договору та їх правових наслідків. З'ясування таких обставин стосується суті спору і не може мати місце при вирішенні питання доцільності вжиття заходів забезпечення позову. У зв'язку з чим обґрунтування в частині правової оцінки суті спірних правовідносин підлягає виключенню з мотивувальної частини оскаржуваної постанови.

24. З огляду на наведене у пунктах 21-23 Постанови, Верховним Судом відхиляються доводи касаційної скарги у пункті 9 Постанови як такі, що стосуються розгляду спору по суті заявлених позовних вимог, а отже викладені поза межами предмету касаційного оскарження (судового рішення щодо забезпечення позову).

25. Також у силу приписів частини 2 статті 311 ГПК України не можуть бути підставою для скасування судового рішення доводи касаційної скарги в пункті 10 Постанови. При цьому колегія суддів зауважує, що вступна частина постанови суду апеляційної інстанції дійсно містить відомості про надходження 29.10.2018 від відповідача клопотання про подання доказів, які мають значення для справи. Проте вказане клопотання не було розглянуто судом апеляційної інстанції по суті і відповідні додаткові докази не були враховані судом при прийнятті спірної постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

26. Враховуючи вищенаведене, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, а тому підлягає залишенню без змін, але з мотивів, наведених у даній постанові суду касаційної інстанції, у зв'язку з чим касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 136, 137, 300, 301, 306, 308, 309, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Піллар" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06 листопада 2018 року у справі № 910/11906/18 залишити без змін з мотивів, наведених у даній постанові.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Мачульський Г.М.

Чумак Ю.Я.