ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" січня 2019 р. Справа№ 910/9270/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Пашкіної С.А.

Чорногуза М.Г.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 09.01.2019

за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Бучацького Андрія Михайловича

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 (повний текст складено 20.09.2018)

у справі №910/9270/18 (суддя - Якименко М.М.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Бучацького Андрія Михайловича

до Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК»

про визнання нікчемним кредитного договору

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У липні 2018 року Фізична особа - підприємець Бучацький Андрій Михайлович (далі - ФОП Бучацький А.М.) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» (далі - ПАТ «УКРСИББАНК») про визнання нікчемним кредитного договору №0 від 02.07.2008 року.

Позовні вимоги про визнання нікчемним кредитного договору обґрунтовано тим, що вказаний договір між ФОП Бучацьким А.М. та ПАТ «Укрсиббанк» є нікчемним внаслідок недодержання письмової форми правочину, оскільки 24.01.2008 року між ФОП Бучацьким А.М. та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено кредитний договір №0 із додатковою угодою №1 від 02.07.2008 року до вказаного договору, жодних інших кредитних договорів між сторонами не укладалось.

Посилаючись на п. 6 ст. 75 ГПК України, заявник вважає, що факт підробки встановлено в Господарському суді Харківської області і Харківському апеляційному господарському суді на підставі ухвали Печерського районного суду у кримінальній справі № 757/14693/16-к і матеріалів досудового розслідування СВ Печерського РУГУ МВС України (постанова про порушення кримінальної справи від 22.11.2011).

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 в позові ФОП Бучацького А.М. відмовлено повністю.

Рішення обґрунтовано тим, що матеріалами справи підтверджено погодження ФОП Бучацьким А.М. та ПАТ «УкрСиббанк» усіх істотних, для договорів кредиту умов, що свідчить про укладеність кредитного договору, додаткової угоди № 1 до нього та договору факторингу, а також дійсність зазначених правочинів.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем визнано факт укладення кредитного договору № 0 від 24.01.2008 та додаткової угоди № 1 від 02.07.2008, то позивач узгодив і використання для ідентифікації кредитного договору як номеру договору, зазначеного при його укладанні, а саме №0 від 24.01.2008, так і реєстраційного номеру договору в системі обліку банку, а саме №0 від 02.07.2008.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду

05.10.2018 ФОП Бучацький А.М. звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 у справі № 910/9270/18 та ухвалити нове рішення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Бучацького А.М. у складі колегії суддів: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Сулім В.В., Чорногуз О.М. Призначено до розгляду апеляційну скаргу на 17.12.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2018 відкладено розгляд апеляційної скарги ФОП Бучацького А.М. до 09.01.2019.

У зв'язку з перебуванням судді Суліма В.В. ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2019 прийнято апеляційну скаргу ФОП Бучацького А.М. до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Пашкіна С.А., Чорногуз О.М. з розглядом справи по суті спочатку.

В судове засідання 09.01.2019 з'явились представники позивача та відповідача.

Представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати. Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в ній доводів, мотиви відповіді на відзив

ФОП Бучацького А.М. в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з того, що суд не надав належної оцінки тому, що відповідач вніс до банківського екземпляру додаткової угоди № 1 завідомо неправдиві відомості, що перешкоджало позивачу виконувати умов договору по поверненню кредитних коштів та обмежило право власності на заставне нерухоме майно.

Апеляційна скарга велика за обсягом (17 аркушів) та містить опис усієї кредитної справи як за спірним договором, так і іншими правочинами, що укладались між сторонами та третіми особами (іпотечний договір, договір факторингу) та аналіз рішень по іншим судовим справам. Водночас, основні підстави зводяться до наступного.

Позивач вказує, що не укладав у письмовій формі правочин «кредитний договір №0 від 02.07.2008». Кредитні кошти за кредитним договором №0 та № 0 не отримував. А тому, на думку скаржника, спірний правочин є нікчемним.

Як на доказ наявності вини відповідача та фальсифікації додаткової угоди № 1 до кредитного договору, скаржник посилається на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 26.07.2016 у справі №757/14693/16-к, в якій встановлено, що ОСОБА_3, якою з боку відповідача підписано вказаний правочин, перебуваючи на посаді начальника відділення, будучи службовою особою під час підписання додаткової угоди №1 до кредитного договору №0 від 24.01.2008, внесено до банківського екземпляру додаткової угоди № 1 завідомо неправдиві відомості.

Також скаржник зазначає, що в момент укладення правочину «кредитний договір №0 від 24.01.2008» не міг передбачити, що відповідач у подальшому істотно порушить умови кредитного договору № від 24.01.2008, а саме: не надасть позивачу в повному обсязі кредитні кошти, спонукає його укласти правочин «додаткова угода № 1 до сфальсифікованого кредитного договору», сфальсифікувавши банківський екземпляр додаткової угоди. А, як наслідок, ці порушення позбавлять позивача можливості виконувати умови кредитного договору.

Крім того, як на одну з основних підстав нікчемності кредитного договору № 0 від 02.07.2008 позивач посилається на той факт, що за договором факторингу та договором про відступлення права вимоги за договорами іпотеки відповідачем були відступлені права за договором № 0 від 02.07.2008 року, який позивачем у письмовій формі не укладався, що, в сукупності із вищезазначеними фактами, на думку ФОП Бучацького А.М., є підставами для визнання кредитного договору № 0 від 02.07.2008 нікчемним на підставі ст. 203, 215, 1055 Цивільного кодексу України.

Скаржника також посилається на неправомірність договору купівлі-продажу (між ТОВ Кей-Колект» та ТОВ «Бенефіт-Істейд») як на підставу задоволення апеляційної скарги.

Відповідь на відзив, крім наведеного, містить посилання на висновки спеціалістів.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

20.11.2018 на адресу Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив від 16.11.2018, в якому банк заперечує проти вимог апеляційної скарги та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись, зокрема, на ст. 75 ГПК України в аспекті принципу «остаточності рішення» та принципу юридичної визначеності.

Так, відповідач стверджує, що 02.07.2008 сторони уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору №0 від 24.01.2008, в якій вказали, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме №0 від 24.01.2008, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №0 від 02.07.2008.

Також, відповідач зазначає, що інший спір про визнання недійсним додаткової угоди № 1, але з підстав, які наведені в позовній заяві, уже був предметом розгляду судів за результатами, якого позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог (справа № 910/1831/17).

Факт отримання грошей за кредитним договором підтверджується матеріалами ще однієї справи № 5023/3088/11 (за позовом ФОП Бучацького А.М. до ПАТ «УкрСиббанк» про розірвання кредитного договору №0 від 24.01.2008 та додаткової угоди № 1 від 02.07.2008). За результатами розгляду цієї справи позивачу також було відмовлено у задоволенні позову.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

24.01.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ФОП Бучацьким А.М. було укладено кредитний договір №0 (далі - кредитний договір), відповідно до п. 1.1. якого банк зобов'язується надавати позичальнику, а позичальник - прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у формі не поновлювальної кредитної лінії в національній валюті України на суму ліміту кредитної лінії, що дорівнює 454 500 грн, у порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору надання кредиту здійснюється з 24.01.2008 року; позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в термін, не пізніше 24.01.2011 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору. Позичальник зобов'язується повернути основну суму кредиту та сплачувати плату за користування кредитом у вигляді процентів, комісій, а також сплатити штрафні санкції та здійснити інші грошові платежі згідно умов договору на рахунок № 017 в АКБ «УкрСиббанк». Кредит вважається повернутим у момент зарахування грошової суми в повному обсязі на зазначений у цьому пункті рахунок банку.

Положеннями п. 1.3.1., 1.3.2. кредитного договору сторони узгодили, що за користування кредитними коштами за цим договором встановлюється процентна ставка в розмірі 14% річних, якщо не встановлена інша ставка згідно умов цього договору. За користування кредитними коштами понад встановлений договором строк, процентна ставка встановлюється в розмірі 28% річних. Такий розмір ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором. Нарахування та облік процентів банк здійснює відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства, зокрема, нормативних актів Національного Банку України.

Згідно з п. 2.1. кредитного договору в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним договором банком прийнято в заставу нерухомість, а саме нежиле приміщення загальною площею 265, 4 кв. м, яке знаходиться за адресою: вул. Федорова, 10, ринковою вартістю 2 272 500 грн, згідно договору іпотеки № 13134 від 24.01.2008.

Строк дії договору встановлено з дати його укладання і до повного погашення суми кредиту, плати за кредит та пені, у разі її нарахування (п. 9.5. кредитного договору).

Так, у додатку № 1 до кредитного договору №0 від 24.01.2008 сторони визначили графік погашення кредиту.

02.07.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ФОП Бучацьким А.М. уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 0 від 24.01.2008 (далі - додаткова угода № 1), в якій сторонами було погоджено, що у зв'язку зі зміною виду кредитування, для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладанні, а саме №0 від 24.01.2008, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №0 від 02.07.2008.

Пунктом 2 додаткової угоди № 1 сторонами погоджено внесення змін до п. 1.1. кредитного договору, зокрема, викладено п. 1.1. останнього у наступній редакції: «Банк зобов'язується надавати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у валютах, вказаних в цьому договорі, у формі не поновлювальної кредитної лінії із лімітом кредитної лінії, встановленим у базовій валюті, що дорівнює 454 500 (чотириста п'ятдесят чотири тисячі п'ятсот) гривень 00 копійок, у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі. Кредитування позичальника здійснюється шляхом надання окремих частин кредитних коштів (траншів) в будь-якій валюті, що передбачена цим договором, в межах ліміту кредитної лінії. Сторони погодити, що з метою отримання траншу в доларах США позичальник надає до банку письмову заяву (за формою згідно додатку №1 до договору), в якій зазначає бажану суму траншу (в межах ліміту кредитної лінії) та бажану дату його отримання. Надання траншів у національній валюті здійснюється на підставі окремих додаткових угод до договору, укладених між банком та позичальником. Ліміт кредитної лінії розраховується в базовій валюті незалежно від валюти траншів, що видаватимуться. Валютою кредиту (траншу) можуть бути: долар США (USD), та/або гривня України (UAH).

Базовою валютою за цим договором є гривня. Під «базовою валютою» за договором розуміється валюта, в яку перераховуються суми наданих та/або запитаних до отримання кредитів (траншів) у різних валютах договору, для розрахунку ліміту кредитної лінії та заборгованості позичальника.

Загальна сума заборгованості за всіма позичковими рахунками (за якими обліковуються всі видані за цим договором транші) розраховується шляхом складання сум виданих траншів у кожній із валют даного договору, помножених на курс гривні Національного Банку України до такої валюти, та поділених на курс гривні Національного Банку України до базової валюти на день надання заявки на видачу чергового траншу.

Загальна сума заборгованості за всіма траншами (частинами) кредитів на день подання заяви на видачу чергового траншу та/або на дату зниження ліміту кредитної лінії, не може перевищувати встановленого п. 1.1. договору та/або графіком зниження ліміту кредитної лінії, наведеного в додатку до договору, ліміту кредитної лінії незалежно від виду валюти наданих траншів (частин) кредиту.».

Крім того, сторони, виклали в новій редакції п. 1.2.2. кредитного договору: «Позичальник у будь - якому випадку зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 24 січня 2011 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов договору».

Крім того, вказаною додатковою угодою сторонами також погоджено внесення змін до кредитного договору в частині визначення розміру процентної ставки за користування кредитом.

Зокрема, згідно нової редакції п. 1.3.1., 1.3.2. кредитного договору за використання кредитних коштів за цим договором встановлюється процентна ставка в розмірі 14, 9 % річних за кредитами в доларах США та 20, 9 % річних за кредитами в українській гривні, якщо не встановлена інша ставка згідно умов цього договору. За користування кредитними коштами понад встановлений договором строк, процентна ставка встановлюється в розмірі 29, 8 % річних за кредитами в доларах США та 41, 8 % річних за кредитами в українській гривні. Такий розмір ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором. Нарахування та облік процентів банк здійснює відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства, зокрема, нормативних актів Національного Банку України.

Інші умови кредитного договору № 0 від 24.01.2008 та додаткових угод до нього, які не суперечать додатковій угоді № 1, залишились без змін і сторони підтвердили зобов'язання за ними.

Суд першої інстанції встановив, що вказані кредитний договір та додаткова угода № 1 до нього підписані представником банку та позивальником та засвічені печатками сторін.

Крім того, в забезпечення зобов'язання ФОП Бучацького А.М. за кредитним договором 24.01.2008 сторони уклали договір іпотеки № 13134 (далі - договір іпотеки), за умовами якого ФОП Бучацький А.М. (іпотекодавець) передав АКІБ «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) нежитлові приміщення № 18 та № 19 в літ. «В», загальною площею 265, 4 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. І. Федорова, 10, та належать позивачеві на праві власності.

12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») року було укладено договір факторингу № 1 (далі - договір факторингу), відповідно до умов якого AT «УкрСиббанк» зобов'язувався передати у власність ТОВ «Кей-Колект», а ТОВ «Кей-Колект» - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження відповідача за плату та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 1.4. договору факторингу одночасно з відступленням прав вимоги до ТОВ «Кей-Колект» переходять усі права відповідача за усіма договорами забезпечення.

Згідно з 1.5. договору факторингу передання прав відповідача за Договорами забезпечення, що були посвідчені нотаріально, відбувається на підставі окремого договору, що укладається сторонами одночасно з укладенням цього договору і підлягає нотаріальному посвідченню.

12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» на виконання договору факторингу було складено акт приймання-передачі прав вимоги.

Відповідно до додатку № 1 «Перелік первинних договорів» до договору факторингу, станом на 12.12.2011 сума заборгованості за кредитом в гривні (кредитний договір № ) склала 103 859, 31 грн, за відсотками - 107 744, 07 грн, відсоткова ставка 20, 9 %. Заборгованість за траншем в іноземній валюті (кредитний договір № 0) склала 45 955, 63 дол. США за кредитом, 37 171, 07 дол. США за процентами, відсоткова ставка 14, 9 %.

Крім того, 12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до якого відповідач передав, а ТОВ «Кей-Колект» прийняв права вимоги за договорами іпотеки.

Відповідно до додатку № 1 до вказаного договору станом на 12.11.2011 відповідачем передані права вимоги за договорами іпотеки, в тому числі за договором іпотеки № 13134 від 24.01.2008, кредитний договір №000, 000.

Так, позивач, вважаючи, що при його укладенні кредитного договору №0 від 02.07.2008 сторонами не додержано письмової форми, оскільки позивачем зазначений правочин ніколи не підписувався та не узгоджувався звернувся до суду першої інстанції з даним позовом саме з цієї підстави.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

За приписами ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України).

Приписи вказаної статті кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Між відповідачем як кредитором та позивачем як позичальником виникли кредитні правовідносини (укладення кредитного договору), які підпадають під правове регулювання норм глави 71 Цивільного кодексу України та § 1 глави 35 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками (абзац 2 ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 215 та 216 Цивільного кодексу суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

За приписами ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1 - 3 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 Цивільного кодексу України).

Предметом позову є визнання нікчемним кредитного договору №0 від 02.07.2008, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ФОП Бучацьким А.М.

Господарським судом міста Києва розглядалась справа № 910/1831/17 за позовом ФОП Бучацького А.М. до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 02.07.2008 до кредитного договору №0 від 24.01.2008 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі № 910/1831/17, залишеним без змін постановами апеляційної та касаційної інстанцій від 27.06.2017 та 17.10.2017, відповідно, в задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича було відмовлено.

У вказаній справі встановлено, що виходячи зі змісту додаткової угоди №1 від до кредитного договору № 0, контрагентами було досягнуто згоди стосовно застосування, як номеру договору погодженого при укладанні №0 від 24.01.2008 року, так і №0 від 02.07.2008.

Фактично ця угода і є предметом спору. Водночас, позивач вважає, що її не укладав.

Крім того, сам скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що у справі №910/1831/17 досліджувався правочин «додаткова угода №1 від 02.07.2008 до кредитного договору№0 від 24.01.2008» та встановлювалася його дійсність.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, фактично номер договору 0 застосовувався для обліку кредиту, наданого в національній валюті України, а №0 - для кредиту в іноземній валюті, надання якого і було погоджено у додатковій угоді № 1 від 02.07.2008.

Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність посилань скаржника на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 26.07.2016 у справі №757/14693/16-к як на доказ наявності вини відповідача та фальсифікації додаткової угоди № 1 до кредитного договору з огляду на таке.

В ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 26.07.2016 у справі №757/14693/16-к встановлено, що досудовим слідством пред'явлено обвинувачення, згідно з яким ОСОБА_3 (якою з боку відповідача підписано вказаний правочин, перебуваючи на посаді начальника відділення, будучи службовою особою), перебуваючи в службовому кабінеті, розташованому в приміщенні АКІБ «УкрСиббанк», діючи всупереч своїй посадовій інструкції начальника відділення категорії «А»/«Б», затвердженої начальником Другого Київського управління Київського регіонального департаменту АКІБ «УкрСиббанк», під час підписання додаткової угоди №1 до кредитного договору №0 від 24.01.2008 внесла до банківського екземпляру додаткової угоди № 1, що є офіційним документом, завідомо неправдиві відомості.

Водночас, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26.07.2016 у справі №757/14693/16-к закрито провадження у справі у зв'язку із закінченням строку давності.

Наведений судовий акт не встановлює обставин умисного введення в оману ФОП Бучацького А.М. при укладанні додаткової угоди щодо обставин, які мають істотне значення для правовідносин сторін за кредитним договором №0 від 24.01.2008, а засвідчують лише обставини невірного зазначення в одному з примірників додаткової угоди номеру рахунку, на який здійснюється повернення кредиту.

Отже, враховуючи те, що скаржником підписано обидва примірники додаткової угоди №1 до кредитного договору №0 від 24.01.2008, останній при вчиненні вказаних дій не був позбавлений права та можливості перевірити всі дані, в тому числі номери рахунків для погашення кредитної заборгованості, які були внесені до примірників угод, а невчинення таких дій лише вказує на необачність та недбальство ФОП Бучацького А.М. Такого ж висновку дійшли суди першої, апеляційної та касаційної інстанції у справі № 910/1831/17.

Судове рішення, згідно зі ст. 1291 Конституції України, є обов'язковим до виконання.

Крім того, судами розглядалася справа № 5023/3088/11 Господарського суду Харківської області за позовом ФОП Бучацького А.М. до ПАТ «УкрСиббанк» про розірвання кредитного договору №0 від 24.01.2008; скасування додатку № 1 до вказаного кредитного договору; визнання недійсними всіх листів, розрахунків, довідок, які банк надавав, з використанням договору №0 від 02.07.2008; розірвання додаткової угоди № 1 від 02.07.2008 до кредитного договору №0 від 24.01.2008; розірвання договору іпотеки №13134 від 24.01.2008, укладеного між тими ж сторонами; заборону відповідачу звертати стягнення на предмет застави до прийняття рішення судом по суті.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.07.2011 у справі №5023/3088/11, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 10.11.2011, у задоволенні позову було відмовлено повністю.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.12.2011 у задоволенні заяви ФОП Бучацького А.М. про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Харківської області від 06.07.2011 року у справі №5023/3088/11 відмовлено. Рішення господарського суду Харківської області від 06.07.2011 у справі №5023/3088/11 залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 10.11.2011.

Рішеннями у справі № 5023/3088/11 встановлено, що ПAT «УкрСиббанк» виконав взяті на себе договірні зобов'язання, передбачені умовами кредитного договору, а саме видав позивачеві наступні транші: 20.02.2008 - 50 000, 00 грн, 11.03.2008 - 75 264,00 грн, 11.04.2008 - 10 110,00 грн, 04.07.2008 - 25 000,00 доларів США, 08.07.2008 - 25 000,00 доларів США.

За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що факт отримання коштів за кредитним договором та вчинення в подальшому дій по його виконанню з боку позивача свідчать про визнання та схвалення позивачем укладеного кредитного договору, в тому числі, і додаткової угоди до нього. Про згоду з умовами укладеного кредитного договору також свідчить те, що з моменту укладення договору позивач, в цілому, протягом певного часу належним чином виконував умови кредитного договору, вчасно, в повному обсязі сплачував грошові кошти за користування кредитом, що не заперечується скаржником.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/8787/17 від 01.08.2017, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 та Верховного Суду від 10.05.2018, за позовом ФОП Бучацького А.М. до ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» про визнання недійсним договору факторингу від 12.12.2011, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог.

Судами у справі № 910/8787/17 встановлено, що доводи скаржника про те, що загальна сума переданого грошового зобов'язання позивача перед ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором №0 від 24.01.2008 не відповідає дійсності, з посиланням на те, що позивач не отримував кредит в доларах США (обґрунтування позову), є безпідставними з огляду на та, що у справі №5023/3088/11 Господарського суду Харківської області судом було встановлено, що на виконання умов кредитного договору №0 від 24.01.2008 ПАТ «УкрСиббанк» було передано ФОП Бучацькому А.М. наступні транші: 20.02.2008 - 50 000,00 грн; 11.03.2008 - 75 264,00 грн; 11.04.2008 - 10 110,00 грн; 04.07.2008 - 25 000,00 дол. США; 08.07.2008 - 25 000,00 дол. США.

Крім того, правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що зазначення у додатку №1 до договору факторингу про передання права вимоги до ФОП Бучацького А.М. за договорами №0 від 02.07.2008 та №0 від 24.01.2008, та у додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки - за договором іпотеки № 13134 від 24.01.2008, яким забезпечено кредитні договори № 000, 000, обумовлено домовленістю кредитора та боржника щодо застосування певних номерів правочину, а отже, ніяким чином не суперечить приписам Цивільного кодексу України.

Отже, правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що наведеним спростовуються твердження скаржника про те, що за договором факторингу було передано право вимоги до позивача за неіснуючим кредитним договором №0 від 02.07.2008.

Як зазначалося вище, в силу приписів ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Принцип юридичної визначеності вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII). Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Устименко проти України» від 06.10.2015, право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановления нового рішення.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що встановлені вищезазначеними рішеннями Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі № 910/1831/17 та у справі № 910/8787/17 від 01.08.2017, Господарського суду Харківської області у справі № 5023/3088/11 від 06.07.2011, які набрали законної сили, факти є таким, що мають преюдиціальне значення і доказування не потребують.

Також, обґрунтованим є висновок Господарського суду міста Києва про безпідставність посилань позивача на той факт, що всі сплачені позивачем кошти відповідач зарахував у погашення нікчемних правочинів «кредитна угода №0 від 24.01.2008» та «кредитна угода №0 від 02.07.2008», які позивач не укладав, як і не укладав кредитний договір №0 з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, що після прийняття рішення про видачу мультивалютного кредиту в рамках ліміту договору №0 в системі АБС SAP for Banking було створено генеральну угоду №0, по якій проводився контроль загрузки загального ліміту (технічний номер, до якого прив'язується новий транш). Після цього було укладено додаткову угоду №1 від 02.07.2008 до кредитного договору, яка заведена в SAP під номером 0, за яким видано валютні транші в доларах США. Використаний банком № 0 - це внутрішньобанківський обліковий номер, який автоматично присвоєний програмою та пов'язаний з кредитним договором № 0 і № 0, не існує як самостійний кредитний договір, а створений тільки для обліку ліміту заборгованості за кредитною лінією, яка існує у двох різних валютах.

Враховуючи вказане вище, необґрунтованими є посилання скаржника і на те, що виписки по рахунку № 2200 містять неправдиву інформацію, а ним кошти «не отримувалися».

В силу приписів ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Норма п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

За приписами ст. 628 Цивільного України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 4, 7 ст. 179 Господарського кодексу України, якою закріплено принцип свободи договору, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, особи при укладенні угоди повинні враховувати межі дозволеності угод і призначення їх у суспільстві, дотримуватись вимог цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №8/5025/1402/12 від 24.12.2013.

За приписами ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду вищенаведених господарських справ №910/1831/17, № 910/8787/17, № 5023/3088/11 встановлено погодження ФОП Бучацький А.М. та ПАТ «УкрСиббанк» усіх істотних для договорів умов, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про укладеність кредитного договору, додаткової угоди № 1 до нього та договору факторингу, а також дійсність (реальність операцій) зазначених правочинів, а тому - відмову в позові.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем визнано факт укладення кредитного договору № 0 від 24.01.2008 та додаткової угоди № 1 від 02.07.2008, в тому числі узгоджене використання для ідентифікації кредитного договору як номеру договору, зазначеного при його укладанні, а саме №0 від 24.01.2008, так і реєстраційного номеру договору в системі обліку банку, а саме №0 від 02.07.2008.

Укладаючи вказані правочини, сторони були вільними в його укладенні та визначені (погодженні) їх умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

Північний апеляційний господарський суд вважає безпідставними посилання скаржника в апеляцій скарзі на недійсність договору факторингу (між відповідачем та ТОВ Кей-Колект») та неправомірність договору купівлі продажу (між ТОВ Кей-Колект» та ТОВ «Бенефіт-Істейд») як на підставу задоволення апеляційної скарги та відповідно позову з огляду на те, що такі обставини взагалі не стосуються предмету позову (спору) (оскільки оспорюєьтся кредитний договір).

Також суд відхиляє посилання скаржника на висновок експерта від 25.06.2018 та висновок спеціаліста № 7/7 від 17.03.2014 з огляду на те, що поставлені на вирішення питання фактично стосуються обставин (факт отримання коштів, наявність заборгованості, тощо), встановлених у рішення у справі Господарського суду Харківської області №5023/3088/11. Водночас, такі доводи є «намаганням фактичного перегляду чинного рішення», то як силу норм Конституції (судове рішення є обов'язковим) та принципу правової визначеності є безпідставними.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain).

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість та безпідставність посилань позивача в якості підстави для визнання кредитного договору № 0 від 02.07.2008 нікчемним на ті обставини, що вказаний договір позивачем в письмовій формі не укладався, у зв'язку з чим підстави для задоволенні позову та, відповідно, апеляційної скарги - відсутні.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Зважаючи на викладене, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого суду про відмову в задоволенні позову ФОП Бучацького А.М.

Отже, керуючись ст. 2, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Бучацького Андрія Михайловича на рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 у справі № 910/9270/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 у справі №910/9270/18 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/9270/18 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 17.01.2019

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді С.А. Пашкіна

М.Г. Чорногуз