РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.01.2019Справа № 904/3388/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" (50079, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг)

до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 127)

Публічного акціонерного товариства "Арселор Міттал Кривий Ріг" (50095, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Орджонікідзе (Криворіжсталі) 1)

про визнання Угоди недійсною

за участю представників

від позивача: Павленко В.В.

від відповідача-1: Риба В.В.

від відповідача-2: Бобиль В.В.

В судовому засіданні 16.01.2019, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" звернулося до відповідача - 1 Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк", відповідача - 2 Публічного акціонерного товариства "Арселор Міттал Кривий Ріг" і просить суд визнати недійсним угоду №830 "Про уступку права вимоги" від 10.02.2004р. укладену між Відкритим акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк" (правонаступник Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України") та Криворізьким державним гірничо-металургійним комбінатом "Криворіжсталь" (правонаступник Публічне акціонерне товариство "Арселор Міттал Кривий Ріг") та стягнути судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 10.02.2004 між Криворізьким державним гірничо-металургійним комбінатом "Криворіжсталь", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Арселор Міттал Кривий Ріг" (надалі - відповідач-2) та Відкритим акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України", правонаступник якого є Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" (надалі - відповідач-1) укладено договір про уступку права вимоги № 830 (надалі - договір), за яким відповідач-2 зобов'язався уступити, а відповідач-1 зобов'язався прийняти на себе право вимоги, належне відповідачу-2, на стягнення заборгованості, встановленої рішенням арбітражного суду Дніпропетровської області № 7/251-00 від 12.06.2001р. про примусове звернення стягнення на майно Відкритого акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь відповідача-2 в сумі 2 001 700,00 грн. Проте, за доводами позивача, спірний договір укладено всупереч приписам діючого законодавства, що виключає факт наявності підстав для виникнення зобов'язання у Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" (надалі - позивач) перед відповідачем-1.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.08.2018 матеріали позовної заяви вих.№3792/81 від 24.07.2018 року та матеріали уточненої позовної заяви вих.№169/81 від 13.08.2018р. Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" з доданими до неї документами передати за територіальною підсудністю до Господарського суду м. Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу від 03.09.2018 матеріали позовної заяви передано на розгляд судді Пукшин Л.Г.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 06.09.2018 позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на підставі ст. 174 Господарського процесуального кодексу України залишено без руху, встановлено позивачу шестиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків.

21.09.2018 до Господарського суду м. Києва надійшла заява Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" про усунення недоліків позовної заяви, в якій позивач на виконав вимог ухвали Господарського суду м. Києва від 06.09.2018. Таким чином, позивачем у строк, встановлений судом, усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №904/3388/19 та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24.10.2018.

Через загальний відділ діловодства господарського суду надійшов відзив Публічного акціонерного товариства "Арселор Міттал Кривий Ріг", у якому останній заперечує щодо заявлених позовних вимог та просить суд відмовити в їх задоволенні, з тих підстав, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов'язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2018 у справі №913/53/16, постанові Верховного Суду від 05.04.2018 у справі №923/607/16). Також, відповідач-2 просить суд застосувати строк позовної давності як додаткову підставу в відмові позовних вимог.

19.10.2018 до господарського суду надійшов відзив відповідача-1, у якому банк зауважує про сплив строку позовної давності та про відсутність підстав для визнання угоди недійсною, оскільки в позовній заяві відсутні будь-які обґрунтування та/або посилання на норми права, які були порушені на момент вчинення оспорюваного правочину та яким угода суперечила.

24.10.2018 відповідач-1 подав письмове клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 24.10.2018 суд на місці ухвали відкласти підготовче засідання на 21.11.2018.

05.11.2018 до господарського суду надійшли відповіді на відзив, у яких позивач не погоджувався з доводами відповідачів з тих підстав, що рішення суду касаційної інстанції, на яке посилаються відповідачі у своїх відзивах, жодним чином не спростовує висновок позивача про суперечність положень договору. Крім того, твердження відповідачів про сплив позовної давності в рамках спору по справі №904/3388/18, зважаючи на факт обізнаності позивача про факт укладення угоди №830 є помилковими, оскільки у матеріали справи №10/89 був відсутній примірник даної угоди, а відтак, позивач не мав можливості ознайомитись зі змістом договору та не мав інформації про реальність існування останнього. У відповіді на відзив позивач також зауважує, що оскільки п. 1.1. угоди передбачає уступку права вимоги на стягнення заборгованості саме за рішенням Арбітражного суду Дніпропетровської області, яким жодним чином не встановлено суму грошових зобов'язань (суму боргу), що є предметом уступки, вбачається, що такий договір не може бути виконано, а його умови суперечать суті правовідносин за договором цесії.

21.11.2018 представник позивача подав клопотання про долучення до матеріалів справи постанови Центрального апеляційного господарського суду від 06.11.2018 у справі №904/147/18.

У судовому засіданні 21.11.2018, за участю представників сторін, суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи на 12.12.2018.

У судовому засіданні, призначеному на 12.12.2018, суд на місці ухвалив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 16.01.2019.

У судовому засіданні 16.01.2019 суд заслухав представника позивача, який підтримав позовні вимоги та надав пояснення по суті спору. Представники відповідачів проти позову заперечували та просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

10 лютого 2004 року між Відкритим акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України", найменування якого згідно установчих документів змінене на Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" (надалі- новий кредитор), та Відкритим акціонерним товариством "Криворізький гірничо-металургійний комбінат "Криворіжсталь" (надалі- первісний кредитор) укладено Угоду про уступку права вимоги № 830 (надалі - Угода), відповідно до п. 1.1 ст. 1 якої первісний кредитор уступає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, належне первісному кредиторові, на стягнення заборгованості, встановленої рішенням Арбітражного суду Дніпропетровської області № 7/251-00 від 12.06.2001 р. про примусове звернення стягнення на майно Відкритого акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" (боржник), найменування якого згідно установчих документів змінене на Приватне акціонерне товариство "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", на користь первісного кредитора в сумі 2 001 700 грн. 00 коп.

За вказаною Угодою новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошової суми в розмірі, визначеному в п. 1.1 цієї Угоди. (п. 1.2 ст. 1 Угоди).

Відповідно до п. 2.2. угоди новий кредитор зобов'язаний протягом 10 днів із дати виконання на його користь зобов'язання боржником письмово повідомити первісного кредитора про таке виконання з зазначенням дати, суми і форми виконання із додаванням завірених новим кредитором копій документів, що підтверджують таке виконання.

Пунктом 3.1. договору встановлено, що первісний кредитор разом з Угодою зобов'язаний передати новому кредитору документи, що підтверджують право вимоги виконання зобов'язання боржником новому кредитору, перелік яких зазначено у додатку №1 до цієї Угоди, що є невід'ємною частиною.

Первісний кредитор зобов'язаний сповістити боржника про уступку права вимоги за цим договором протягом 90 днів з дати набрання чинності цим договором (п. 3.2. договору).

Згідно із п. 5.1 ст. 5 Угоди ця Угода укладається на виконання умов мирових угод № 833 від 10.02.2004 р., № 834 від 10.02.2004 р., № 835 від 10.02.2004 р. та № 836 від 10.02.2004 р. і набуває чинності з дати погашення первісним кредитором грошових коштів у розмірі відповідно до п. 3.1 вказаних мирових угод.

Відповідно до п. 3.1 зазначених вище мирових угод Банк та Первісний кредитор домовились, що Первісний кредитор зобов'язується погасити заборгованість Банку, вказану в п. 2 мирових угод, в добровільному порядку наступним чином: погашення заборгованості в сумі 866 874,10 грн. шляхом перерахування Первісним кредитором грошових коштів на рахунок Банку (п. 3.1 мирової угоди від 10.02.2004 р. № 833 по справі № 10/187/353, далі - Мирова угода № 833), затверджена ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2004 р. у справі № 30/187 (19/353); погашення заборгованості в сумі 230 738,20 грн. шляхом перерахування первісним кредитором грошових коштів на рахунок банку (п. 3.1 мирової угоди № 834 по справі № 19/354 від 10.02.2004 р. (далі - Мирова угода №834), затверджена ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2004 у справі № 19/354 ); погашення заборгованості в сумі 1 424 996,38 грн. шляхом перерахування первісним кредитором грошових коштів на рахунок банку (п. 3.1 мирової угоди № 835 по справі № 02-5/5-8/18 (19/355) від 10.02.2004 р. (далі - Мирова угода № 835), затверджена ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2004 р. у справі № 19/355); погашення заборгованості в сумі 1 911 029,84 грн. шляхом перерахування Первісним кредитором грошових коштів на рахунок Банку (п. 3.1 мирової угоди № 836 по справі № 19/356 від 10.02.2004 (далі - Мирова угода № 836), затверджена ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2004 у справі № 19/356).

30 березня 2004 року укладена між сторонами Угода про уступку права вимоги № 830 набрала чинності внаслідок виконання Первісним боржником умов п. 3.1. вищевказаних мирових угод №833, №834, №835 від 10.02.2004.

21.06.2016 та 23.09.2016 Банк звертався до ПрАТ "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" з вимогами сплатити заборгованість у розмірі 2 997 700,00 грн., яка складається із суми боргу - 2 001 700,00 грн., що виникла із угоди про уступку права вимоги №830 від 10.02.2004, і заборгованості у розмірі 996 000,00 грн., що виникла із договору про уступку права вимоги від 30.06.2004 №3357.

Оскільки вимоги Банку були залишені без задоволення, останній звернувся з позовами до суду про стягнення з ПрАТ "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" вищевказаного боргу.

Так, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2018 було відкрито провадження у справі №904/148/18 за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" до ПрАТ "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення заборгованості у розмірі 996 000,00 грн. відповідно до умов договору про уступку права вимоги від 30.06.2004 №3357, та ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.01.2018 відкрито провадження у справі №904/147/18 між тими ж сторонами про стягнення заборгованості у розмірі 2 001 700,00 грн. відповідно до умов угоди про уступку права вимоги від 10.02.2004 № 830.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовної якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Так, у постанові Центрального апеляційного господарського суду від 06.11.2018 у справі №904/147/18 суд скасовуючи рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2018, яким були задоволенні позовні вимоги ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", зазначив наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином ( відступлення права вимоги ). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Наявність же судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов'язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.

Проте, виходячи зі змісту договору його предметом є уступка права вимоги боргу, встановленого рішенням Арбітражного суду Дніпропетровської області від 20.11.2000 р. у справі № 7-251 від 20.11.2000 р. про стягнення 2 000 000,00 грн. основного боргу, 1 700,00 грн. державного мита.

Таким чином, умовами договору Новому кредитору фактично надано право вимагати від Боржника належного та реального виконання рішення суду зі зміною способу такого виконання.

Відповідно до ст. 115 ГПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Оскільки, виконання рішення суду є невід'ємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України та Законом України "Про виконавче провадження", який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню.

При цьому, питання заміни сторони її правонаступником, у тому числі і в разі заміни кредитора у матеріальному зобов'язанні за договором цесії, вирішується виключно судом, який прийняв відповідне судове рішення, у порядку, передбаченому ст. 25 ГПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Підсумовуючи наведене, заміна кредитора у зобов'язанні, як і саме зобов'язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов'язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають.

Отже, при укладенні договору уступки права вимоги позивач та первісний кредитор, не замінюючи кредитора у зобов'язанні, в порядку, передбаченому чинним законодавством, не зазначаючи в договорі із якого саме зобов'язання виникли вимоги до відповідача (вказане можливе встановити лише з рішення Арбітражного суду Дніпропетровської області від 20.11.2000 у справі № 7-251, яким стягнуто кошти за векселями: № № 0150, 0148, 0147, 0145, які було видано 14.09.1998 р. на суму 500 000 грн. кожний зі строком платежу до 01.01.2000 р. з застереженням «без протесту» та отримані від ВАТ «Кривбасрудремонт» ( акт приймання-передачі векселів № 584, 585, 586, 587 від 31.03.1999 р. ) за поставлений металопрокат згідно договору № 724 від 22.03.1999 р.), фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення та спосіб виконання рішення суду, незважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19.08.2014 р. у справі № 923/945/13, у постанові Верховного Суду № 923/607/16 від 05.04.2018 р.

Крім того, як зазначалось, рішенням Арбітражного суду Дніпропетровської області від 20.11.2000 у справі № 7-251 було стягнуто з Відповідача на користь "Криворізького державного гірничо-збагачувального комбінату "Криворіжсталь" 2 000 000 грн. основного боргу, 1 700 грн. державного мита. Тому, повторне стягнення одного і того ж боргу нормами законодавства не передбачено.

Тобто, апеляційний суд, скасовуючи рішення господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, дійшов до висновку про невідповідність способу здійснення заміни кредитора у зобов'язанні (шляхом укладання оспорюваного у цій справі договору про уступку права вимоги №830 від 10.02.2004), тоді як необхідно було це здійснити шляхом заміни сторони (позивача, стягувача) у господарській справі №7-251 відповідно до вимог ГПК України та ЗУ «Про виконавче провадження».

Аналогічна позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №904/148/18.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач в обґрунтування своїх вимог наголошує на тому, що оспорюваний договір про уступку права вимоги №830 від 10.02.2004 укладений відповідачами всупереч приписам діючого (чинного) законодавства України та правовій позиції ВСУ стосовно способу здійснення заміни кредитора у зобов'язанні.

Суд вважає дані твердження позивача помилковими, з огляду на наступне.

Статтею 15 ЦК України закріплене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 наведеного Кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (435-15), Земельним кодексом України (2768-14 ), Сімейним кодексом України (2947-14 ), Законом України від 12 травня 1991 року N 1023-XII ( 1023-12 ) «Про захист прав споживачів», Законом України від 6 жовтня 1998 року N 161-XIV (161-14 ) «Про оренду землі» та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Дослідивши оспорюваний договір, суд не встановив наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а тому враховуючи вищезазначені обставини та приписи чинного законодавства України, господарський суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Що стосується заяви відповідачів про застосування позовної давності, слід зазначити наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено в три роки.

Перебіг позовної давності, відповідно до статті 261 Цивільного України починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Строк позовної давності тривалістю в три роки застосовується у вигляді загального правила, якщо для відповідної вимоги не встановлено спеціального строку.

Згідно зі статтею 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому першочерговим для суду є з'ясування правомірності заявлених позовних вимог. Тобто, позовна давність застосовується судом в разі спливу відповідного строку, наявності заяви та встановлення судом правомірності заявлених позовних вимог.

Оскільки господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, заяви відповідачів про застосування строку позовної давності відхиляються судом.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" про визнання угоди №830 про уступку права вимоги від 10.02.2004 недійсною не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови в позові, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.01.2019

Суддя Пукшин Л.Г.