ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2019 року м.Дніпро Справа № 904/5282/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Дарміна М.О., Антоніка С.Г.

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від позивача: Бондаренко В.О., довіреність № 5078-К-О від 20.11.2018 р., адвокат;

представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м.Київ на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2018 року, постановлену суддею Євстигнеєвою Н.М., у справі №904/5282/18

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м.Київ

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Деметра-Плюс", смт. Василівка Дніпропетровської області

відповідача-2: ОСОБА_2, м.Київ

про стягнення 12 361 922, 18 грн

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2018 у справі №904/5282/18 (суддя Євстигнеєва Н.М.) відмовлено в задоволенні заяви АТ КБ "Приватбанк" про забезпечення позову.

Не погодившись із вказаною ухвалою місцевого господарського суду, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", м.Київ звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2018 по справі №904/5282/18 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву позивача про забезпечення позову й забезпечити позов шляхом накладення арешту на транспортний засіб ВМW X5, 2017 року випуску, об`єм двигуна 2979 куб.см., зареєстрований 02.02.3018, який належить на праві власності ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1).

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що судом безпідставно не взяті до уваги доводи та докази позивача про існування достатньо обґрунтованих припущень про можливе невиконання рішення суду Відповідачем-1, оскільки останній не виконує своїх зобов`язань за кредитним договором, за яким існує значна заборгованість в сумі 12 361 922,18 грн; не залишає коштів на своїх розрахункових рахунках в банку для списання коштів; не здійснює реалізацію своїх активів для погашення заборгованості перед позивачем; при цьому, відносно Відповідача-1 відкриті декілька виконавчих проваджень, а також існує податковий борг, в зв`язку з чим у органів державної податкової служби виникало право податкової застави на майно платника податків.

В свою чергу, Позивач просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно Відповідача-2, що полягає в обмеженні права останнього розпоряджатися вказаним майном, тобто, накладення арешту, не позбавить Відповідача-2 права на володіння та користування належним йому майном, що свідчить про забезпечення збалансованості інтересів сторін.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Деметра-Плюс" та ОСОБА_2 правом надання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст.263 ГПК України, не скористались, як не скористались правом участі в судовому засіданні, передбаченим ст.42 ГПК України; про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, передбачені ст. 273 ГПК України, а також відсутність передбачених ч. 11 ст. 270 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи, враховуючи, що наявні у справі докази дозволяють визначитися відносно законності оскаржуваного рішення, судова колегія дійшла висновку про можливість в порядку ч. 12 ст. 270 ГПК України розглянути справу у відсутність представника відповідача.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.12.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м.Київ, та призначено до розгляду у судовому засіданні на 14.01.2019 року.

В судовому засіданні 14.01.2019 року Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

У листопаді 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Деметра-Плюс" та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №MRVKLOK2613 від 08.11.2017 у розмірі 12 361 922,18 грн, з яких:

- 10 947 344,00 грн - заборгованість за кредитом;

- 634 945,95 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 779 632,23 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем-1 умов кредитного договору № MRVKLOK2613 від 08.11.2017 в частині повного та своєчасного повернення кредитних коштів.

Позовні вимоги до відповідача-2 обґрунтовані наявністю договору поруки №MRVKLOK26139/DP від 08.11.2017, відповідно до умов якого ОСОБА_2 прийняв на себе зобов'язання відповідати перед позивачем за виконання відповідачем-1 зобов'язань за кредитним договором.

Разом з позовною заявою Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" подало заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на транспортний засіб BMW X5, 2017 року випуску, об'єм двигуна 2 979 куб. см., зареєстрований 02.02.2018, який належить на праві власності ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1).

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що виконання рішення щодо стягнення заборгованості з ТОВ "ТД "Деметра-Плюс" буде ускладнене з огляду на:

- існування відносно товариства відкритих виконавчих проваджень, зокрема: ВП №57478373 від 22.10.2018, стягувачем за яким є ТОВ "ТД "Агрохім", ВП №56999626 від 15.08.2018, стягувачем за яким є ПрАТ "Екопрод";

- існування за товариством станом на 11.11.2018 податкового боргу, підтверджене даними з офіційного веб-сайту Державної фіскальної служби України, що дає право органам державної податкової служби на взяття майна такого платника у податкову заставу згідно з пунктом 88.2 статті 88 Податкового кодексу України;

- відсутність на рахунках ТОВ "ТД "Деметра-Плюс", відкритих у АТ КБ "Приватбанк", грошових коштів.

Водночас, згідно витягу з Єдиного державного реєстру МВС поручителю ОСОБА_2 належить на праві власності транспортний засіб ВМW Х5, 2017 року випуску, об'єм двигуна 2979 куб. см., зареєстрований 02.02.2018, а оскільки предметом позову у даній справі є солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором № MRVKLOK2613 від 08.11.2017 у розмірі 12 361 922,18 грн., позивач вважає можливим забезпечити виконання рішення суду накладенням арешту на майно Відповідача-2, що в свою чергу, не призведе до спричинення йому збитків, оскільки в силу ст.317 ЦК України не позбавляє Відповідача-2 права власності та користування належним йому майном.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2018 у справі №904/5282/18 у задоволенні заяви Позивача про забезпечення позов відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, господарський суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не надано доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову, а саме доказів, що свідчили б про вчинення відповідачами дій, спрямованих на ухилення від виконання майбутнього рішення суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на ефективний засіб юридичного захисту, встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal у. the United Kingdom, (22414/93) 119961 ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі статтею 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1 ч.1 ст.137 ГПК України).

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинена відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Отже, відповідно до ст. 74 ГПК України Позивач зобов'язаний надати докази наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу забезпечення позову.

В той же час, відповідно до заяви про забезпечення позову та інших матеріалів оскарження Позивачем жодними доказами не підтверджена наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову.

А саме, Позивачем разом із заявою про забезпечення позову не надано до суду доказів, які б свідчили про вчинення саме відповідачем-2 (ОСОБА_2), на майно якого позивач просить накласти арешт, як і відповідачем-1, дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду таких як:

- реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації;

- витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем;

- укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання, тощо.

Посилання у заяві про забезпечення позову на відкриті виконавчі провадження у відношенні ТОВ "ТД "Деметра-Плюс" (відповідача-1), наявність у вказаного підприємства податкового боргу, відсутність на двох рахунках у банку (позивача) коштів є безпідставним, оскільки жодним чином не обґрунтовують необхідність застосування заходів по забезпеченню позову до відповідача-2 (ОСОБА_2).

За викладеного, судом першої інстанції здійснено обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, з урахуванням відсутності в матеріалах справи:

- будь-яких доказів ухилення Відповідачів від виконання зобов'язання після пред'явлення позову до суду;

- доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, що належать Відповідачеві-2, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, у разі задоволення позову.

Саме лише посилання в заяві Позивача про забезпечення позову на потенційне ухилення відповідачів від виконання майбутнього рішення суду, без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, а саме - про можливе невиконання рішення суду Відповідачем-1, оскільки останній не виконує своїх зобов`язань за кредитним договором, за яким існує значна заборгованість в сумі 12 361 922,18 грн; не залишає коштів на своїх розрахункових рахунках в банку для списання коштів; не здійснює реалізацію своїх активів для погашення заборгованості перед позивачем, не є підставою для застосування заходів забезпечення позову, оскільки такі заходи застосовуються не в залежності від визнання чи невизнання Відповідачем позовних вимог, а в залежності від наявності належних та допустимих доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, не можуть бути підставою для забезпечення позову доводи позивача про зловживання відповідачем процесуальними правами, ухилення останнього від виконання зобов'язань за спірним договором, оскільки на час подання позову та винесення оскаржуваної ухвали ці доводи не є достовірно встановленими фактами, вони потребують дослідження, перевірки та оцінки під час розгляду самої позовної заяви, а не заяви про забезпечення позову, оскільки є безпосереднім предметом позову.

Тому, не можна розглядати твердження позивача як безспірні та такі, що обґрунтовують необхідність забезпечення позову, зокрема в сумі, що заявлена до стягнення.

Саме така правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 24.05.2016 по справі №910/2033/16.

Отже, сам по собі розмір позовних вимог не є підставою для застосування заходів до забезпечення позову.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції, розглядаючи заяву, дав оцінку наданим позивачем доказам, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, що у відповідності до ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 269, 271, 275, 276, 282, 283 ГПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м.Київ на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2018 року у справі №904/5282/18 - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2018 року у справі № 904/5282/18 - залишити без змін.

Судові витрати по справі Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м.Київ за подання апеляційної скарги на ухвалу суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до п.4 ч.1 ст.255, п.2 ч.1 ст. 287 ГПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 21.01.2019 року.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя С.Г. Антонік