ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.12.2018

Справа № 910/14436/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Шкурдової Л.М., розглянувши матеріали справи №910/14436/18

за позовом Державного підприємства Науково-виробничий комплекс «Прогрес»

до Публічного акціонерного товариства «Завод Маяк»

про стягнення 72 805,38 грн

Без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом Державного підприємства Науково-виробничий комплекс «Прогрес» (далі – позивач) до Публічного акціонерного товариства «Завод Маяк» (далі – відповідач) про стягнення 72 805,38 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, в порушення умов договору №28/01-2016 від 28.01.2016, укладеного між позивачем та відповідачем, в повному обсязі не розрахувався з позивачем за поставлену продукцію, у зв’язку з чим, за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 33 300 грн боргу, 19 283,89 грн – пені, 13 025,36 грн – 20% річних, 7 196,13 грн – інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 у справі № 910/14436/18 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв’язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу – для подання відповіді на відзив.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Позивач та відповідач були належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

26.11.2018 від відповідача надійшов відзив. В якому він визнав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, позовні вимоги про стягнення судового збору з ПАТ «Завод «Маяк» задовольнити в розмірі 50% від заявленої суми стягнення.

Суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.01.2016 між ДП НВК «Прогрес» (виконавець) та ПАТ «Завод «Маяк» (замовник) укладено договір №28/01-2016, відповідно до п. 1.1. якого, виконавець зобов’язується виготовити згідно креслень замовника і поставити замовнику деталі (продукцію) за переліком, у кількості та строки, зазначені в специфікаціях продукції, а замовник зобов’язується прийняти та оплатити продукцію (далі – Договір).

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу, згідно видаткової накладної №754 від 31.10.2016, продукцію, а саме: трубка газова, кількістю 37 шт., на суму 33 300 грн.

Відповідно до п. 2.4.2.Договору остаточний розрахунок в розмірі 50% від загальної вартості партії Продукції, що визначена протоколом погодження договірної ціни на таку партію, сплачується замовником на рахунок виконавця в установі банку не пізніше 5 (п’яти) банківських днів з дня отримання партії продукції.

Пунктом 2.4.1. Договору сторонами передбачена попередня оплата в розмірі 50% від загальної вартості партії продукції, проте дана умова Договору сторонами не застосовувалася. Таким чином, замовник повинен був сплатити повну вартість отриманої продукції за накладною не пізніше 5 (п’яти) банківських днів з дня отримання партії продукції.

З видаткової накладної №754 від 31.10.2016 вбачається, що продукція поставлена відповідачу та отримана ним 31.10.2016, що підтверджується підписом уповноваженої особи за довіреністю на отримання продукції №1764 від 31.10.2016 на самій видатковій накладній.

Таким чином, відповідач повинен був оплатити вартість поставленої продукції в строк до 07.11.2016.

В матеріалах справи наявний акт взаємних розрахунків сторін, підписаний зі сторони позивача та відповідача, відповідно до якого, за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 33 300 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи положення п.2.4.1.Договору відповідач повинен був здійснити оплату поставленої продукції до 07.11.2016. Доказів виконання зобов’язання з оплати поставленої продукції за Договором відповідачем не надано, наявність обов’язку виконання вказаного зобов’язання відповідач не заперечує.

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Таким чином, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача 33 300 грн суми основного боргу законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною першою статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Пунктом 6 частини 2 ст. 231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.8. Договору передбачено, що за порушення термінів сплати вартості продукції замовник сплачує виконавцю пеню за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки, встановленої Національним банком України та діючої в період прострочення, від суми заборгованості.

Сторони домовилися встановити до всіх вимог, що пов’язані з даним договором (в тому числі щодо штрафних санкцій), договірну позовну давність тривалістю 5 (п’ять) років, а також про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання припиняється через три роки від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Позивачем по видатковій накладній №754 від 31.10.2016 на суму 33 300 грн заявлено пеню за період з 08.11.2016 по 22.10.2018 в розмірі 19 283,89 грн. Відповідач не заперечує проти стягнення з нього пені в розмірі 19 283,89 грн.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що заявлена позивачем сума пені в розмірі 19 283,89 грнпідлягає задоволенню в повному обсязі.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Пунктом 5.8. Договору передбачено, що за порушення термінів сплати вартості продукції замовник сплачує виконавцю борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення; двадцять процентів річних від простроченої суми по день сплати суми боргу.

Позивачем у даній справі заявлено до стягнення з відповідача 7 196,13 грн інфляційних втрат та 13 025,36 грн 20% річних за період з 08.11.2016 по 22.10.2018. Відповідач не заперечує проти стягнення з нього інфляційних втрат та 20% річних у вказаному розмірі.

Суд, перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, в межах заявленого позивачем періоду, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в розмірі – 20% річних у сумі 13 025,36 грн та інфляційні втрати у сумі 7 196,13 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи те, що відповідач визнав позов, на підставі ч.1 ст. 130 ГПК України, суд приходить до висновку, що позивачу підлягає поверненню з Державного бюджету України 50 відсотків від суми сплаченого судового збору при поданні позову, а саме – 881,00 грн.

Керуючись ст.ст.129, 236 – 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити повністю.

2.          Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Завод «Маяк» (04073, м.Київ, Московськийпроспект, будинок 8, ) на користь Державного підприємства Науково-виробничий комплекс «Прогрес» (16600, Чернігівська обл., місто Ніжин, вулиця Носівський шлях, будинок 29, ) 33 300 (тридцять три тисячі триста) грн00 коп. боргу, 19 283( дев’ятнадцять тисяч двісті вісімдесят три) грн 89 коп. пені, 13 025(тридцять тисяч двадцять п’ять) грн36 коп. 20% річних, 7 196(сім тисяч сто дев’яносто шість) грн13 коп. інфляційних втрат, 881 (вісімсот вісімдесят одну) грн00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3.          Повернути Державному підприємству Науково-виробничий комплекс «Прогрес» (16600, Чернігівська обл., місто Ніжин, вулиця Носівський шлях, будинок 29, ) з Державного бюджету України суму сплаченого судового збору в розмірі 881 (вісімсот вісімдесят одна) грн 00коп, сплачену згідно платіжного доручення №4353 від 23.10.2018р., оригінал якого міститься в матеріалах справи.

4.          Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили через 20 днів з моменту виготовлення повного тексту рішення в разі не оскарження його в установленому порядку. Рішення може бути оскаржене в 20-денний строк до Північного апеляційного господарського суду.

Суддя                                                                                          Шкурдова Л.М.

Дата складення повного судового рішення: 26.12.2018