ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"26" грудня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/2004/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Літвінова С.В.

при секретарі судового засідання Липі Т.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1 - паспорт; ОСОБА_2 - посвідчення; ОСОБА_3 - посвідчення;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за правилами загального позовного провадження за позовом Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області (вул. Сонячна, 4, с. Трояндове, Лиманський район, Одеська область, 67520)

до відповідача: Фермерське господарство "НАЗАРИ" (проспект 40-річчя Визволення, 2-Б, каб. 10, смт. Доброслав, Лиманський район, Одеська область, 67500)

про зобов'язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Трояндівська сільська рада Лиманського району Одеської області звернулась до господарського суду Одеської області з позовом до Фермерське господарство "НАЗАРИ", в якому просить господарський суд: про зобов'язання фермерське господарство "Назари" (, 67500 проспект 40- річчя визволення, будинок №2-Б., смт. Доброслав, Лиманський район Одеська область, ) демонтувати самовільно встановлений габаритно ваговий комплекс на земельній ділянці площею 0,02 га., який розташований на території Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області .

Ухвалою від 24.09.2018р. судом, у порядку ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, позовну заяву Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області залишено без руху та зобов'язано вчинити певні дії для усунення недоліків шляхом надання до суду доказів сплати судового збору; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

28.09.2018р. до господарського суду надійшла заява від Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області про усунення недоліків позовної заяви, відповідно до якої позивачем надано суду докази сплати судового збору; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.10.2017р. по справі №916/2004/18 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 22 жовтня 2018р. о 12 год. 15 хв.

02.11.2018р. до суду від позивача надійшла уточнення позовна заява (вх.. ГСОО №22429/18), згідно якої позивач просить суд зобов'язати фермерське господарство "Назари" знести самовільно встановлені ваги автомобільні тензометричні ВБА-80-24-3(8) та будь які інші будівлі і споруди, що розташовані на земельній ділянці площею 0,02га., яка знаходиться в межах населеного пункту села Трояндове Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області за адресою: 67520 вулиця Будівельна, 40, село Трояндове, Лиманського району, Одеської області, (навпроти КСП «Кіровська птахофабрика») та зобов'язати фермерське господарство "Назари" звільнити земельну ділянку площею 0,02га., що знаходиться за адресою: 67520 вулиця Будівельна, 40, село Трояндове, Лиманського району, Одеської області, (навпроти КСП «Кіровська птахофабрика»).

Відповідна заява судом було залучена до матеріалів справи, проте відмовлено в прийняті її до розгулу та позовні вимоги розглядаються в редакції первісних позовних вимог з огляду на наступне.

Господарським процесуальним кодексом України, зокрема статтею 46 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або з'явлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

Дослідивши надана заяву суд доходить висновку, що фактично відповідне «уточнення» є заявою про зміну предмету та одночасне збільшення позовних вимог.

Так, позивачем предмет позовних вимог був визначений, як демонтувати самовільно встановлений габаритно ваговий комплекс на земельній ділянці площею 0,02 га, тоді як по «уточненню» він фактично був змінений на знесення самовільно встановлених ваг автомобільних тензометричних ВБА-80-24-3(8) та будь які інші будівлі і споруди, що розташовані на земельній ділянці площею 0,02га., яка знаходиться в межах населеного пункту села Трояндове Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області за адресою: 67520 вулиця Будівельна, 40, село Трояндове, Лиманського району, Одеської області, (навпроти КСП «Кіровська птахофабрика»).

Проте відповідно до «уточнень» сам позивач зазначив, що зміна предмету спору та підстав позову зазначеною заяву не здійснюється.

Відносно збільшення вимог суд зазначає, що збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову (ч. 3 п. 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011, №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Додавши вимогу про зобов'язання фермерського господарства "Назари" звільнити земельну ділянку площею 0,02га., що знаходиться за адресою: 67520 вулиця Будівельна, 40, село Трояндове, Лиманського району, Одеської області, (навпроти КСП «Кіровська птахофабрика»), позивач фактично збільшив вимоги немайнового характеру, що є фактичним поданням іншого позову.

23.11.2018р. до суду від відповідача надійшло клопотання про залишення позову без руху (вх.. ГСОО №24267/18) яке обґрунтовано положеннями ст.ст. 162, 163 ГПК України.

Судом відповідне клопотання було залишено без розгляду з огляду на відмову в прийняття до розгляду заяви про уточнення позовних вимог.

Ухвалами господарського суду Одеської області від 28.11.2017р. по справі №916/2004/18 продовжено строк підготовчого засідання по справі №916/2004/18 до 13.12.2018 року на 10 днів та закрито підготовче провадження у справі №916/2004/18 за позовом Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області до відповідача: Фермерське господарство "НАЗАРИ" про зобов'язання вчинити певні дії. Призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 12 грудня 2018р. о 14 год. 30 хв.

10.12.2018 року до суду надійшло клопотання Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області про поновлення пропущеного процесуального строку на подання заяви про залучення третьої особи до участі у справі №916/2004/18 та про залучення третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області.

Ухвалою суду від 12.12.2018 року відмовлено Трояндівській сільській раді Лиманського району Одеської області про поновлення пропущеного процесуального строку на подання заяви про залучення третьої особи до участі у справі №916/2004/18. Заяву Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області про залучення третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області - залишено без розгляду.

12.12.2018 року через канцелярію до суду надійшла заява позивача Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області про відвід судді Літвінова С.В. від розгляду справи № 916/2004/18 /вх. № 2-6288/18/.

Ухвалою суду від 12.12.2018 року зупинено провадження у справі № 916/2004/18 до вирішення питання про відвід судді Літвінова С.В. від розгляду справи № 916/2004/18 за заявою Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області.

13.12.2018 року розпорядженням № 754 керівника апарату суду ОСОБА_6 відповідно до ч. 3 ст. 39 ГПК України призначено повторний автоматичний розподіл заяви вх. № 2-26288/18 від 12.12.2018 року.

Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 13.12.2018 року для заяви про відвід визначено суддю Петренко Н.Д.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.12.2018р. в задоволенні заяви Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області про відвід судді Літвінова С.В. /вх. № 2-6288/18 від 12.12.2018 року/ у справі № 916/2004/18 - відмовлено.

Ухвалою суду, в зв'язку з тим, що обставини, які були підставою для зупинення провадження у даній справі, відпали, провадження по справі №916/2004/18 було поновлено із призначенням до розгляду в судовому засіданні.

26.12.2018р. до суду від позивача надійшла заява (вх.. ГСОО 2-6528/18) про зупинення провадження по справі, яке обґрунтовано оскарження в апеляційному порядку ухвали господарського суду Одеської області від 12.12.2018р..

Судом зазначена заява була залишена без розгляду, з огляду на той факт що оскарження відповідної ухвали суд не є підставою для зупинення провадження по справі та не перешкоджає продовженню розгляду справи, а відповідно п.7.10 Перехідних положень ГПК України (в редакції згідно з Законом України від 03.10.2017 р. № 2147-VІІІ у разі подання апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції, передбачені пунктами 1, 6 - 8, 10, 12 - 14, 17 - 21, 31 - 33 частини першої статті 255 цього Кодексу, чи подання касаційної скарги на ухвали суду апеляційної інстанції (крім ухвал щодо забезпечення позову, зміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремих ухвал) - до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються усі матеріали.

Відповідач надав відзив на позов від 17.10.2018р. за вх.. №ГСОО 21154/18, згідно якого позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та просить суд в задоволені позову відмовити повністю.

При цьому в обґрунтування позовних вимог посилається на наступне.

По перше, позивач не надав доказів того, що він є суб'єктом здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, а тому на думку відповідача позивач не є суб'єктом здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та нагляд, а відповідно не має право складати будь-які акти. Що встановлюють факт самочинного будівництва, а тому надані позивачем акти від 17.11.2017р. та від 26.02.2018р.не є належними, допустимими та достатніми доказами.

По друге, відповідно до державного класифікатору будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого і введеного в дію Наказом Держстандарту України від 17.08.2000 №507 ваги автомобільні тензометричні не належать до жодної з категорії споруд чи будівель, будь-які будівельні роботи з їх встановлення не проводилися, а відповідно отримання будь-яких дозволів на розміщення таких ваг не передбачено.

По трете, відповідно до п.20 ч.4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський голова видає розпорядження у межах своїх повноважень. Проте, видання розпорядження про демонтаж будь-яких об'єктів та відмову у розгляді заяв про передачу в оренду земельної ділянки на пленарному засіданні сільської ради не входить до повноважень сільського голови, що вбачається з ч. 4 ст. 42 Закону України «про місцеве самоврядування в Україні». Тобто, на думку відповідача, фактично сільський головою Троянівської сільради Лиманського району Одеської області вчинені дії з контролю, що належать до компетенції Держгеокадастру, та вчинено дії, що належать до компетенції сільської ради, а отже сільським головою перевищено службові повноваження, чим порушено законні права відповідача.

Крім того відповідач зазначає, що позивач не надав жодних документів, якими б можна було б ідентифікувати місцезнаходження земельної ділянки та відповідно саму земельну ділянку. На якій за посиланнями позивача відбулося самовільне будівництво.

Також позивач не надав будь-якої інформації про кадастровий номер земельної ділянки, її межі в натурі, землевпорядну документацію. Що унеможливлює ідентифікацію земельної ділянки. Про яку позивач зазначає у позовній заяві.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Позивач вказує, що згідно Акту, затвердженого комісією Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області 07.11.2017р., встановлено факт, що на земельній ділянці, яка знаходиться в межах села Трояндове, по вулиці Будівельній, 40, розпочато ФГ «Назари» без дозволу та погодження сільської ради - самовільну забудову.

Відповідно Акту затвердженого комісією Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області 26.02.2018р., засвідчено факт, що на земельній ділянці, яка знаходиться в межах села Трояндове по вулиці Будівельній, 40, самовільно встановлено ваговий комплекс ФГ «Назари» без дозволу та погодження сільської ради.

Відповідно до ч.1 ст.5, п. «в» ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ч.І ст.19 Закону України «Про охорону земель», абзаців І 13 та 14 п. 5-1, п.7 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015р. №15, Положень про територіальні органи Держгеокадастру, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016р. №333, зареєстрованих в Міністерстві юстиції 25.10.2016р. №1391/25521, Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, на підставі листа Трояндівської сільської ради від 26.02.2018р. - видано наказ №254-ДК від 21.03.2018р.

За посиланнями позивача, в листі Лиманського ВП ГУНП в Одеській області від 03.08.2018р. встановлено, що 22.06.2018р. Держгеокадастр в Одеській області відносно громадянина ОСОБА_1, як керівника ФГ «Назари», який на земельній ділянці площею 0,02 га., яка розташована на території Трояндівської сільської ради, встановив ваги без правовстановлюючих документів, було складено постанову №254-ДК/0069По/08/01/-18, за п. «Б» ч.1 ст. 211 Земельного кодексу та накладено стягнення у вигляді 850,00 грн., які було сплачено за платіжним дорученням №442 від 04.07.2018р.

В листі відділу у Лиманському районі ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 16.08.2018р. зазначено, що земельна ділянка орієнтованою площею 4,0 га., що розташована за і адресом села Трояндове на території Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області, перебуває в землях запасу, які не надані у власність або користування, І складом угідь: під господарськими будівлями і дворами (14) та не входить в межі державного акту серії ОД 13-17, зареєстрованого за №1 від 24.10.1996р. на право колективної власності КСП «Кіровська птахофабрика».

09.08.2018р. Трояндівською сільською радою було видано Розпорядження за №27/2018-СР, яким було зобов'язано керівника ФГ «Назари» ОСОБА_1 в десятиденний строк демонтувати самовільно встановлений 09.02.2018р. габаритно-ваговий комплекс тоннажністю в 120 тон, на земельній ділянці площею 0,02 га, яка відноситься до земель запасу громади Трояндіської сільської ради Лиманського району, розташованої в межах населеного комплексу.

Проте відповідачем зазначене розпорядження виконано не було.

Фермерське господарство «Назари» 07.08.2018р., 13.08.2018р., звертався до Трояндівської сільської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 49 (сорок дев'ять) років для обслуговування сільськогосподарського комплексу з господарськими будівлями та спорудами, що перебувають у власності ФГ «Назари», орієнтованою площею 5,0 га. за адресою: село Трояндове, вулиця Будівельна, 40, Лиманського району, Одеської області.

Розпорядженням Трояндівської сільської ради від 20.08.2018р. було відмовлено голові ФГ -Назари» - ОСОБА_1 щодо розгляду заяв від 08.08.2018р. та 14.08.2018р. на черговій сесії Трояндівської сільської ради.

Позивач вказує, що згідно із ст. 24 Закону України „Про планування і забудову територій" від 20.04.2000 року N 1699-ІІІ фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування. Дозвіл на будівництво дає право замовникам на отримання вихідних даних на проектування, здійснення проектно-вишукувальних робіт та отримання дозволу на виконання будівельних робіт у порядку, визначеному цим Законом.

Положеннями ст. 29 Закону України „Про планування і забудову територій" від 20 квітня 2000 року N 1699-ІІІ передбачено також обов'язкове отримання дозволу на виконання будівельних робіт, яким засвідчується право забудовника та підрядника на виконання будівельних робіт, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд, видачу ордерів на проведення земляних робіт.

Згідно ст. 5 Закону України „Про основи містобудування" від 16.11.1992 року N 2780-ХІІ три здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови; розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об'єктів.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України „Про основи містобудування" від 16.11.1992 року N 2780-ХІІ забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Отже за посиланнями позивача, відповідачем встановлено ваговий комплекс за адресою: село Трояндове, вулиця Будівельна, 40, Лиманського району, Одеської області, за відсутності дозволу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю на здійснення будівельних робіт; дозволу на будівництво об'єкта містобудування; проектної документації на будівництво, а також правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

При цьому, згідно із ст. 29 Закону України „Про планування і забудову територій" від 20.04.2000 доку N 1699-ІП здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.

Отже посилаючись на вищенаведені обставини Трояндівська сільська рада Лиманського району Одеської області, вважає що відповідні дії відповідача щодо встановлення вагового комплексу за адресою: село Трояндове, вулиця Будівельна, 40, Лиманського району, Одеської області є порушенням його права, що стало підставою для його звернення до господарського суду Одеської області з відповідним позовом.

Дослідивши в сукупності всі обставини та матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог з наступних підстав.

Стаття ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Зі змісту ч.3 ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України).

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

При цьому, суд вказує, що виключне право на визначення предмету та підстави позову належить позивачу, натомість суд, вирішуючи спір, повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги Трояндівська сільська рада Лиманського району Одеської області направлені на зобов'язання фермерського господарство "Назари" демонтувати самовільно встановлений габаритно-ваговий комплекс на земельній ділянці площею 0,02 га., який розташований на території Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області.

При чому підставою відповідного позову є самовільне заняття відповідної земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 376 Цивільного кодексу України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно ж до положень ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст..212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або користувачам без відшкодування витрат , понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб , які самовільно зайняли земельні ділянки.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

В цих нормах передбачається певна низка заходів, за допомогою яких потерпіла особа забезпечує реалізацію права на захист свого порушеного права чи інтересу, які в сукупності своїй утворюють відповідний правовий механізм захисту прав особи, який міститься в кожній галузі права.

Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Умовами ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У п.145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того,

Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Зміст зобов'язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.

Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Як зазначалось вище, позивач при звернення з відповідним позовом до суду як спосіб захисту свого порушеного права обрав - зобов'язання фермерського господарство "Назари" демонтувати самовільно встановлений габаритно-ваговий комплекс на земельній ділянці площею 0,02 га

В той же час, частиною 4 ст. 376 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що позивач звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, як спосіб захисту мав визначити його відповідно до приписів чинного законодавства України, зокрема Цивільного кодексу України.

Більш того, позивачем опосередковано визнано факт невірно обраного ним способу захисту порушеного права, яка виразилось в поданні заяви про уточнення позивних вимог, якою останній намагався усунути виявлені недоліки позовної заяви та просив суд зобов'язати відповідача, саме, знести самовільно встановлені ваги автомобільні тензометричні та зобов'язати відповідача звільнити земельну ділянку площею 0,02га.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Крім того, суд зазначає, що як положеннями Цивільного кодексу України так і положенням Земельного кодексу України передбачено, що звільнення самочинно зайнятої земельної ділянки відбувається на користь власника або користувач земельної ділянки, отже звернутись до суду має власник або користувач земельної ділянки, в той же час матеріали справи не містять а позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного факту, що в свою чергу опосередковано підтверджує факт відсутності у позивача порушеного права, за захистом якого він звернувся.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Враховуючи викладене, а також вимоги ст. 74 ГПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача щодо зобов'язання фермерського господарство "Назари" демонтувати самовільно встановлений габаритно-ваговий комплекс на земельній ділянці площею 0,02 га задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не вірно обраний спосіб захисту свого порушеного права та доведено факту порушення його прав за захистом якого він звернувся.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно ст.129 ГПК України.

Щодо заяви відповідача від 26.12.2018р. за вх.. №ГСОО 26686/18 про розподіл судових витрат у справі слід зазначити наступне.

Частиною 2 ст. 221 ГПК України передбачено, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п'ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про необхідність для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу призначити судове засідання.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 86, 129, ч. 2 ст. 221, ст.ст. 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволені позову Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області до Фермерського господарства "НАЗАРИ" про зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

3. Судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу призначити на 10 січня 2019р. о 11:00. Засідання відбудеться у приміщенні господарського суду Одеської області за адресою: м. Одеса, пр-т Шевченка, 29, в залі суд. засідань № 15 (5 поверх), тел. (0482) 307-985.

4. В строк до 09.01.2019р. відповідачу надати докази оплати витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 08 січня 2019 р.

Суддя С.В. Літвінов