Справа № 909/1066/13
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

18.12.2018 м. Івано-Франківськ
Господарський суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Ткаченко І. В., суддів Михайлишина В. В. та Шкіндера П. А., секретар судового засідання Тузін Г. П., за участю ліквідатора Ловаса В. О., кредитора ОСОБА_2, представників кредиторів ДПІ в м. Івано-Франківську Воришко М. В., Управління ПФУ в м. Івано-Франківську Валило М. П., Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради ОСОБА_5, КП "Івано-Франківськводоекотехпром" Табаки В. М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про банкрутство приватного вищого навчального закладу "Західноукраїнський економіко-правничий університет",

в с т а н о в и в:

в провадженні Господарського суду Івано-Франківської області перебуває справа про банкрутство ПВНЗ "Західноукраїнський економіко-правничий університет".

Судові рішення у цій справі неодноразово переглядались в апеляційному та касаційному порядках.

02 жовтня 2013 р., Господарський суд Івано-Франківської області порушив провадження у справі про банкрутство ПВНЗ "Західноукраїнський економіко-правничий університет".

22 квітня 2014 р., суд постановив ухвалу, якою затвердив реєстр вимог кредиторів боржника та визнав, зокрема, грошові вимоги ОСОБА_7 до боржника у розмірі 358 257 грн 12 коп. та ОСОБА_2 у розмірі 63 753 грн 75 коп.

16 січня 2014 р., суд визнав ПВНЗ "Західноукраїнський економіко-правничий університет" банкрутом, відкрив ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначив арбітражного керуючого Ловаса В. О.

За результатами проведеного конкурсу ліквідатор визначив організатором аукціону з продажу майна боржника - Івано-Франківську аграрну товарну біржу, кандидатуру якої погодив комітет кредиторів на засіданні, яке відбулось 06 травня 2014 р.

27 травня 2014 р., суд постановив ухвалу, якою організатора аукціону Івано-Франківську аграрну товарну біржу визнав учасником провадження у справі про банкрутство ПВНЗ "Західноукраїнський економіко-правничий університет".

28 вересня та 15 серпня 2014 р., відбулись аукціони з продажу майна банкрута, результати яких 29 квітня 2015 р. Львівський апеляційний господарський суд визнав недійсними. При цьому, у своїх постановах Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що аукціони від 28 серпня та 15 вересня 2014 р. відбулись з істотними порушенням закону.

04 жовтня, 21 та 26 листопада 2018 р., до канцелярії суду від кредитора ОСОБА_7 надійшли аналогічного змісту скарги на дії та бездіяльність ліквідатора. В обґрунтування своїх скарг кредитор зазначає, що арбітражний керуючий Ловас В. О. не виконує визначених законом обов'язків ліквідатора банкрута, зокрема, не здійснює жодних дій з метою повернення майна банкрута, що було продане на аукціонах, результати яких визнані судом недійсними. Крім того, у скаргах зазначено, що ліквідатор умисно ігнорує заяви ОСОБА_7 про скликання зборів кредиторів та винесення на їх розгляд питань щодо повернення у власність ПВНЗ "Західноукраїнський економіко-правничий університет" незаконно проданого майна. У своїх скаргах кредитор ОСОБА_8 вважає неправомірними дії ліквідатора Ловаса В. О., пов'язані з перешкоджанням та затягуванням здійснення ліквідаційної процедури, умисним не скликанням та зриванням засідань комітетів кредиторів, умисним одноосібним відхиленням питань порядку денного, запропонованого кредитором ОСОБА_9, дії пов'язані з проведенням зборів комітету кредиторів у кафетерії "Урбан 100", дії щодо умисного неподання належних та обґрунтованих позовів та заяв до Івано-Франківської аграрної товарної біржі про повернення винагороди за проведення аукціонів, результати яких визнані недійсними, а також до учасників аукціону та власників придбаного майна, відчуженого на аукціонах, результати яких визнані недійсними та бездіяльність ліквідатора, починаючи з 29 квітня 2015 року по даний час, щодо неповернення майна ПВНЗ "Західноукраїнський економіко-правничий університет", відчуженого на підставі аукціону, результати яких визнані недійсними. У зв'язку з цим скаржник просить припинити повноваження ліквідатора ПВНЗ "Західноукраїнський економіко-правничий університет" Ловаса В. О. та призначити нового ліквідатора в порядку, встановленому Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

17 грудня 2018 р., ліквідатор подав через канцелярію суду заперечення на скаргу кредитора ОСОБА_7 щодо визнання дій та бездіяльності ліквідатора неправомірними. Так, ліквідатор зазначив, що насправді вчиняв заходи щодо повернення майна банкрута, що було продане на аукціонах, результати яких визнані недійсними, зокрема, 19 серпня 2016 р. він звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області із відповідною заявою про витребування такого майна банкрута та просив суд відстрочити сплату судового збору, однак ухвалою від 25 серпня 2016 р. у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору йому було відмовлено, а саму заяву ліквідатора суд повернув без розгляду. Після цього, понад два роки різні судові інстанції розглядали аналогічного змісту заяву самого кредитора ОСОБА_7 про повернення згаданого майна, що в свою чергу унеможливлювало вирішення цього питання у встановленому порядку. Крім того, в цей же час різними судовими інстанціями вирішувався також спір щодо усунення арбітражного керуючого Ловаса В. О. від здійснення повноважень ліквідатора у даній справі. Тож, на переконання ліквідатора, саме у зв'язку із непрофесійними діями представника ОСОБА_7 - ОСОБА_10 дану справу і було необґрунтовано затягнуто на понад два роки. Також ліквідатор зазначив, що всі викладені у скаргах ОСОБА_7 питання щодо неправомірних дій ліквідатора у цій справі уже були предметом дослідження як в ході проведення ряду позапланових перевірок діяльності арбітражного керуючого Ловаса В. О. ГТУ юстиції в Івано-Франківської, Вінницької та Чернігівської областей, так і під час розгляду різними судами заяв та скарг ОСОБА_7 на дії ліквідатора, що підтверджується наявними в справі довідками про результати позапланових перевірок діяльності арбітражного керуючого, численними судовими рішеннями та іншими документами.

Повноваження ліквідатора банкрута визначено в ч. 2 ст. 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Зокрема, з дня свого призначення ліквідатор приймає до свого відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; проводить інвентаризацію та оцінку майна банкрута; аналізує фінансове становище банкрута; очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу; продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом; веде реєстр вимог кредиторів; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 9 ст. 41 цього Закону, ліквідатор не рідше ніж один раз на місяць надає комітету кредиторів звіт про свою діяльність, інформацію про фінансове становище і майно боржника на день відкриття ліквідаційної процедури та при проведенні ліквідаційної процедури, використання коштів боржника, а також іншу інформацію на вимогу комітету кредиторів.

Як визначено в частинах 11, 12 ст. 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", дії (бездіяльність) ліквідатора (ліквідаційної комісії) можуть бути оскаржені до господарського суду учасниками справи про банкрутство, права яких порушено такими діями (бездіяльністю). У разі невиконання або неналежного виконання ліквідатором своїх обов'язків господарський суд за клопотанням комітету кредиторів або з власної ініціативи може припинити повноваження ліквідатора і призначити нового ліквідатора в порядку, встановленому цим Законом.

Перевіривши наведені ОСОБА_9 доводи щодо дій арбітражного керуючого, суд не вбачає підстав для задоволення цих скарг з огляду на те, що дійсно усі вони вже раніше досліджувались як господарськими судами різних інстанцій, так і адміністративними судами. Крім того, ці самі питання були предметом дослідження численних перевірок діяльності арбітражного керуючого у даній справі і також не знайшли свого підтвердження. Що ж стосується вирішення питання повернення майна банкрута, то із матеріалів справи вбачається, що із заявою зазначеного змісту арбітражний керуючий звертався до суду, однак отримав відмову у відстроченні сплати судового збору у зв'язку з чим таку його заяву суд повернув без розгляду. Після чого із такою заявою поза межами своїх повноважень звернувся сам ОСОБА_8 Разом з тим, в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили, що ОСОБА_11 комітет кредиторів доручав вчинення таких дій. Тож, в результаті дана справа була затягнута на понад два роки через оскарження судових рішень щодо вирішення такої заяви кредитора. Й врешті Верховний Суд відмовив кредитору у задоволенні такої заяви, зазначивши, що таке питання може вирішуватись лише за відповідною заявою ліквідатора.

Таким чином, зазначені ОСОБА_9 доводи щодо неправомірних дій арбітражного керуючого Ловаса В. О. не знайшли свого підтвердження в ході розгляду його скарг.

17 жовтня 2018 р., кредитори ОСОБА_8 та ОСОБА_2 подали через канцелярію суду заяву про стягнення інфляційних збитків із такими вимогами:

- стягнути солідарно з арбітражного керуючого Ловаса В. О., ДПІ в м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківської аграрної товарної біржі на користь на користь ОСОБА_7 397 127 грн 88 коп. інфляційних збитків та 117 000 грн моральної шкоди;

- стягнути солідарно з арбітражного керуючого Ловаса В. О., ДПІ в м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківської аграрної товарної біржі на користь на користь ОСОБА_2 70 670 грн 20 коп. інфляційних збитків та 117 000 грн моральної шкоди.

Інфляційні збитки заявники нараховують на суму визнаних судом грошових вимог до боржника ПВНЗ "Західноукраїнський економіко-правничий університет" за періоди з вересня 2014 р. по серпень 2018 р. Водночас, розрахунку моральної шкоди кредитори у своїй заяві не наводять.

В обґрунтування заяви про стягнення інфляційних збитків зазначено, що спільні умисні дії арбітражного керуючого, Івано-Франківської аграрної товарної біржі ДПІ в м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради позбавляють кредиторів ОСОБА_7 та ОСОБА_2 права на виплату кредиторської заборгованості, що завдає збитків у особливо великому розмірі.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Як визначено в ст. 511 ЦК України, зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

За змістом частин 1, 2 ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Згідно з ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

В ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є збитками в розумінні ч. 2 статті 22 ЦК України, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Натомість, під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 614 ЦК України, відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язань покладається при наявності вини (умислу або необережності). Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності. При цьому складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є суб'єкт та об'єкт правопорушення, а також суб'єктивна та об'єктивна сторони. Суб'єктивну сторону становить вина боржника.

Положення ж ч. 2 ст. 625 ЦК України не передбачає наявність вини боржника, оскільки згідно частини першої цієї ж статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як видно із матеріалів справи, невиконані грошові зобов'язання перед ОСОБА_9 у розмірі 358 257 грн 12 коп. та перед ОСОБА_2 у розмірі 63 753 грн 75 коп. існують у боржника ПВНЗ "Західноукраїнський економіко-правничий університет", що встановлено судовим рішенням - ухвала суду від 22 квітня 2014 р. у цій справі.

Відтак, й інфляційних втрат заявники зазнають внаслідок невиконання ПВНЗ "Західноукраїнський економіко-правничий університет" грошових зобов'язань, а не внаслідок дій інших осіб.

Крім того, норма про сплату інфляційних втрат є спеціальною щодо статей 623 і 22 ЦК України, що встановлюють відповідальність у вигляді відшкодування збитків. Тому при порушенні грошового зобов'язання не може пред'являтись вимога про відшкодування збитків, якщо це прямо не передбачено укладеними між сторонами договорами.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, заявники вказують, що у зв'язку із неправомірними діями зазначених вище осіб кредитори ОСОБА_8 та ОСОБА_2 змушені 5 років постійно боротись за свої права, внаслідок чого втратили нормальний сон, перебувають у стані сильного душевного хвилювання. Більше то, на фоні стресу у ОСОБА_2 виникло ряд серйозних захворювань, на лікування яких потрібні значні кошти, тривалий час ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні.

Згідно з ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, коли закон передбачає її відшкодування незалежно від вини заподіювача шкоди.

В п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 р. № 4 Верховний Суд України звернув увагу на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із Конституцією та законами України, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди.

В п. 3 цієї постанови роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом п. 5 цієї постанови, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, стягнення моральної шкоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи, шкідливий результат такої поведінки (шкода), причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

На позивача покладається обов'язок довести наявність моральної шкоди, протиправність поведінки заподіювача такої шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною моральною шкодою. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні даної моральної шкоди.

Так, кредитори у своїй заяві зазначають, що суть спричиненої їм моральної шкоди полягає у сильних душевних хвилюваннях, втраті нормального сну, виникнення у ОСОБА_2 ряду серйозних захворювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В порушення приписів ст. 1167 ЦК України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, заявники не подали суду доказів заподіяння їм моральної шкоди та доказів в обґрунтування заявленого до стягнення розміру такої моральної шкоди.

При цьому, суд також враховує, що вимоги про стягнення коштів із осіб, які хоча і є учасниками у справі про банкрутство, проте за зобов'язаннями, стороною яких не є боржник, в силу положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не можуть розглядатись в межах провадження у справі про банкрутство цього боржника.

У зв'язку із наведеним, у задоволенні заяви кредиторів ОСОБА_7 та ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків та моральної шкоди слід відмововити.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При вирішенні даної справи, суд також врахував положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

Так, в ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Керуючись статтями 2, 40, 41, 114 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", статтями 234, 235 ГПК України, суд

у х в а л и в:

скарги від 04 жовтня, 21 та 26 листопада 2018 р. кредитора ОСОБА_7 на дії та бездіяльність арбітражного керуючого ліквідатора Ловаса В. О. - залишити без задоволення;

заяву кредиторів ОСОБА_7 та ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків та моральної шкоди з ліквідатора та кредиторів - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена у визначені статтями 256, 257 ГПК України строк та порядку.

Головуючий суддя І. В. Ткаченко

Суддя В. В. Михайлишин

Суддя П. А. Шкіндер

Повний текст ухвали складено 15 січня 2019 р.