Господарський суд
Житомирської області
________________________________________________________________________
_______________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

"26" грудня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/1136/18

Господарський суд Житомирської області у складі судді Соловей Л.А.,

розглянувши матеріали позовної заяви

Фермерського господарства "ОСОБА_1 Свара" (с.Рея Бердичівського району Житомирської області)

до Бердичівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (м.Бердичів Житомирської області)

про зняття арешту нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "ОСОБА_1 Свара" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Бердичівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з нерухомого майна, що знаходиться в с.Рея, Бердичівського району, Житомирської області, по вул.Миру, 9. Арешт накладений державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі ОСОБА_2 згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА 211106 від 01.12.05, винесеної в межах зведеного виконавчого провадження №2 від 01.12.05.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що нерухоме майно, що знаходиться в с.Рея, Бердичівського району, Житомирської області, по вул.Миру, 9 належить на праві власності ФГ "ОСОБА_1 Свара" згідно рішення суду. Наявність арешту, накладеного державним виконавцем в межах зведеного виконавчого провадження, порушує право приватної власності позивача, внаслідок чого ФГ "ОСОБА_1 Свара" позбавлено права в повному обсязі користуватися та розпоряджатися на власний розсуд своїм майном.

Дослідивши позовну заяву на предмет її відповідності нормам ГПК України, які регулюють порядок дотримання заявником вимог щодо суб'єктного складу учасників справи, суд дійшов висновку, що заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Відповідно до ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Так, в силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст.125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Статтею 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності. Найвищим судом у системі судоустрою є Верховний Суд. Систему судоустрою складають: 1) місцеві суди; 2) апеляційні суди; 3) Верховний Суд.

Згідно ч.3 ст.22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

При цьому, підвідомчість визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів у силу прямої вказівки закону. Підвідомчість визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, у силу яких їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду.

В основу визначення підвідомчості покладено два критерії: суб'єктний склад правовідносин і характер діяльності суб'єктів (характер спірного правовідношення).

Відповідно до першого критерію господарський суд вирішує господарські спори, що виникають між підприємствами, організаціями (юридичними особами), а також громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності, а у випадках, передбачених чинним законодавством, може вирішувати спори і розглядати справи за участю державних та інших органів, а також громадян, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Підвідомчість справ загальним і господарським судам визначається законодавством.

З огляду на викладене, подання позовної заяви за правилами Господарського процесуального кодексу України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб'єктної юрисдикції справ відповідно до ст.20 Господарського процесуального кодексу України.

Приписами ч.1 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлено власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або з іншої законної підстави майном, що не належить боржникові (речове право на чуже майно).

В і д п о в і д а ч а м и у такій справі м о ж у т ь б у т и боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізовано.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" №5 від 03.06.2016, у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна (абз.2 п.8 Постанови).

Вказане узгоджується з ч.3 п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 26.12.2003 N14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", згідно якого вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Згідно ч.3 п.9.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. О р г а н Державної виконавчої служби у відповідних випадках м о ж е залучатися господарським судом до участі у справах я к т р е т я о с о б а , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", відповідно до статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту. В і д п о в і д а ч а м и у справах за ц и м и п о з о в а м и є с т я г у в а ч і б о р ж н и к , а справи підлягають розглядові за правилами господарського судочинства, якщо вони виникають у цивільних чи господарських правовідносинах і суб'єктний склад сторін у них відповідає вимогам статті 1 ГПК.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, предметом спору є вимоги Фермерського господарства "ОСОБА_1 Свара" про зняття арешту з нерухомого майна, накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі від 01.12.05 в рамках з в е д е н о г о виконавчого провадження №2 від 01.12.05 про стягнення з СТОВ "Рея-хміль" на користь юридичних осіб заборгованості у розмірі 92292,56грн.

Відповідачем у справі визначено суб'єкт владних повноважень - Бердичівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби.

Отже, накладений арешт на майно, безпосередньо пов'язаний з вчиненням державним виконавцем виконавчих дій в рамках зведеного виконавчого провадження №2 від 01.12.05.

Як зазначає позивач, що також підтверджується матеріалами позовної заяви, право власності на майно (зняти арешт з якого просить позивач) визнано рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24.11.17. Рішення набрало законної сили.

На підставі вказаного рішення суду до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно за позивачем.

Як вбачається із відповіді Бердичівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 28.09.18, останній не оспорює право власності позивача на дане нерухоме майно, отже між сторонами в даних правовідносинах відсутній спір про право на майно.

Частина 5 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає загальне правило оскарження рішень дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень до того суду, який ухвалив вказане рішення, якщо виконання не обтяжене об'єднанням з виконанням рішень, ухвалених судоми за правилами інших юрисдикцій.

Оскільки чинним законодавством не врегульовано порядку судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об'єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, у такому випадку застосовується частина 1 статті 287 КАС України і вказані справи слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 березня 2018 року у справі №660/612/16-ц.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, адміністративна юрисдикція характеризується наступними критеріями: 1) публічно-правовий характер відносин; 2) обов'язкова наявність суб'єкта владних повноважень (орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень); 3) наявність публічно-правового, а не спору про право (що характерно, зокрема, господарським правовідносинам).

Пунктами 1, 2, 7 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функції; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Виходячи з цих норм, спір є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративної юрисдикції у тому разі, якщо він виник із публічно-правових відносин за участю суб'єкта владних повноважень, який саме у цих відносинах здійснює надані йому чинним законодавством владні управлінські функції.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що відповідачем визначено суб'єкта владних повноважень, а саме: Бердичівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Отже, позивач визначив відповідачем у справі не боржника або осіб, в інтересах яких накладено арешт, а суб'єкта владних повноважень - Бердичівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби, який застосував такий арешт в межах зведеного виконавчого провадження. При цьому, позивачем не вказано які приватно-правові відносини існують між ним та відповідачем та який спір про право має місце в даних правовідносинах. З огляду на вимогу ст.14 ГПК України право визначати відповідача у спорі належить позивачу, суд такими повноваженнями не наділений.

Таким чином, в порядку господарського судочинства справа може бути розглянута після приведення у відповідність з нормами чинного законодавства суб'єктного складу сторін.

Враховуючи, що відповідачем визначено субєкта владних повноважень, рішення якого (постанова про накладення арешту) порушує право позивача як власника майна, суд приходить до висновку, що між сторонами існують публічно-правові відносини, які підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, якщо: спір не є підвідомчим господарському суду, тобто предмет спору не охоплюється статтею 20 Господарського процесуального кодексу України; спір за предметною ознакою підвідомчий господарському суду, але одна зі сторін не може бути учасником господарського процесу, а її право чи інтерес не підлягають судовому захисту у господарському суді.

З огляду на викладене, позов про скасування дій суб'єкта владних повноважень, вчинених ним при реалізації своїх владних повноважень за своїм предметом та суб'єктним складом не підвідомчий господарським судам України.

За приписами п.1 ч.1 ст.175 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

З огляду на викладене, суд відмовляє у відкритті провадження у справі.

Керуючись ст.ст.175, 234 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі.

Додаток на 18аркушах, в тому числі платіжний документ №807 від 13.12.18.

Ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржено на підставі ст.255 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту їх підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її підписання.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://court.gov.ua/fair/sud5007/

Суддя ОСОБА_3

1 в наряд;

2- заявникові (рек. з повід)