суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Антонюк Н.О., Саприкіної І.В.
на постанову від 18 грудня 2018 року у справі № 902/672/16 (провадження
№ 12-203гс18)
за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») до державного реєстратора Слов'янської міської ради Донецької області Теслицької Ольги Миколаївни (далі - державний реєстратор), треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія «Урожай» (далі - ТОВ «Урожай»), Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Девелопмент-Граунд» про скасування рішення, вилучення запису та поновлення записів
Короткий виклад обставин справи
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року порушено провадження у справі № 902/672/16 про банкрутство ТОВ «Урожай», визнано вимоги ініціюючого кредитора - Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») у сумі 14 895 579,69 грн, введено процедуру розпорядження майном ТОВ «Урожай» та призначено розпорядника майна - арбітражного керуючого Грущенка К. О.
У березні 2017 року ПАТ «Ощадбанк» звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до державного реєстратора про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 січня 2016 року, індексний номер 27778948; вилучення з Реєстру внесеного цим реєстратором запису про право власності від 6 січня 2016 року № 12904795; поновлення в Реєстрі запису про право власності від 17 серпня 2011 року № 7769, внесеного державним реєстратором Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька»; поновлення в Реєстрі записів про іпотеку № 11569684 та обтяження № 11569645 від 2 вересня 2011 року, внесених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В. В.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про незаконність вчинення державним реєстратором реєстраційних дій щодо реєстрації права власності іпотечного майна за ТОВ «Девелопмент-Граунд», оскільки майно належить на праві власності ТОВ «Урожай» і державна реєстрація прав відбулася з порушенням статті 24 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV). Позивач вказував, що підставою реєстраційних дій стало рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 22 квітня 2014 року у справі № 255/2345/14-ц, тоді як ПАТ «Ощадбанк» як іпотекодержатель майна, яке було предметом розгляду в цій справі, не повідомлявся про наявність вказаного спору в суді, і крім того, рішення суду відсутнє у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Крім того, на думку позивача, надане державному реєстратору рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 22 квітня 2014 року у справі № 255/2345/14-ц не давало змоги встановити факт набуття за ТОВ «Девелопмент-Граунд» права власності на іпотечне майно, належне на праві власності ТОВ «Урожай».
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 16 листопада 2017 року позов задоволено.
Судом було встановлено, що 5 серпня 2011 року між ПАТ «Ощадбанк» (банком) та ТОВ «Урожай»(позичальником) укладено договір кредитної лінії № 26-15-09/11, за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредит, а останній - повернути його та сплатити проценти й інші платежі за користування коштами.
Водночас 15 червня 2016 року позивачу стало відомо про те, що 6 січня 2016 року державним реєстратором вчинено реєстраційні дії щодо державної реєстрації права власності на іпотечне майно за третьою особою - ТОВ «Девелопмент-Граунд». При цьому будь-які відомості про державну реєстрацію іпотеки ПАТ «Ощадбанк» та обтяжень нерухомого майна в Реєстрі відсутні, тобто вилучені державним реєстратором під час вчинення цих реєстраційних дій.
Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27 лютого 2018 року ухвалу Господарського суду Вінницької області від 16 листопада 2017 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовано тим, що за наслідком установлення факту відсутності судового рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 22 квітня 2014 року у справі № 255/2345/14-ц, на підставі якого з Реєстру виключені всі записи про іпотеку та обтяження, дія іпотеки й обтяження підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Реєстрі, які виключено на підставі цього рішення, оскільки відпала підстава виключення цих записів.
При цьому, визначаючи юрисдикцію цього спору, суди попередніх інстанцій виходили з того, що не тільки спори з майновими вимогами до боржника, які можуть вплинути на його майновий стан, та спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, повинні розглядатися господарським судом, який розглядає справу про банкрутство боржника, але й спори з вимогами до третіх осіб, якщо такі їх дії впливають на майновий стан боржника та якщо на підставі таких незаконних дій третіх осіб боржник був позбавлений належного йому на праві власності майна.
Оскільки державна реєстрація відповідачем права власності за ТОВ «Девелопмент-Граунд» на нерухоме майно, що належить ТОВ «Урожай» та перебуває в іпотеці в ПАТ «Ощадбанк», впливає на майновий стан ТОВ «Урожай» та, відповідно, на право позивача на задоволення його вимог за рахунок предмета іпотеки, цей спір підлягає розгляду в Господарському суді Вінницької області в межах справи № 902/672/16 про банкрутство ТОВ «Урожай».
Також апеляційний господарський суд указав на те, що оскільки предметом цього спору є визнання недійсним акта (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 27778948 від 11 січня 2016 року), який порушує речове право (іпотеку) ПАТ «Ощадбанк» на нерухоме майно та одночасно позбавляє ТОВ «Урожай» права власності на це майно, спір стосується як реєстрації права власності на нерухоме майно (вилучення запису про право власності ТОВ «Девелопмент-Граунд» та поновлення запису про право власності ТОВ «Урожай»), так і реєстрації іншого речового права (поновлення записів про іпотеку та обтяження за ПАТ «Ощадбанк») цього майна. Крім того, спір стосується нерухомого майна, яке є предметом забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Урожай» (боржника у справі про банкрутство № 902/672/16) перед ПАТ «Ощадбанк», а тому з урахуванням приписів статті 12, пунктів 6, 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) в редакціях, чинних до 15 грудня 2017 року, пункту 1 частини першої статті 19 КАС в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, суд апеляційної інстанції зазначив, що цей спір належить розглядати в судах господарської юрисдикції.
У березні 2018 року ТОВ «Урожай» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Скаржник указав на помилковість висновків судів попередніх інстанцій про відсутність чинного рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 22 квітня 2014 року у справі № 255/2345/14-ц, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за третьою особою - ТОВ «Девелопмент-Граунд».
Також зауважив, що оскільки до боржника не заявлено жодної майнової вимоги чи вимоги, яка може вплинути на його майновий стан, ця справа не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства в межах справи про банкрутство відповідно до частини четвертої статті 10 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII«Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон № 2343-XII), пункту 7 частини першої статті 12 ГПК в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, пункту 8 частини першої статті 20 ГПК в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року. Крім того, зважаючи на предмет спору, скаржник стверджував про підвідомчість цього спору судам адміністративної юрисдикції, оскільки він випливає з діяльності суб'єкта владних повноважень, тобто є публічно-правовим, а не випливає з договірних правовідносин і в ньому не порушуються питання про право.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року касаційну скаргу ТОВ «Урожай» задоволено, ухвалу Господарського суду Вінницької області від 16 листопада 2017 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ПАТ «Ощадбанк» до державного реєстратора - відмовлено.
Основні мотиви, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду
На обґрунтування своєї позиції Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у раніше ухваленій постанові від 19 червня 2018 року у справі № 908/4057/14 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов таких висновків. За умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону № 2343-XII, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.
Ураховуючи наведене вище, Велика Палата Верховного Суду відхилила доводи скаржника про неможливість розгляду позову ПАТ «Ощадбанк» у межах справи про банкрутство та вважає, що заявлені банком позовні вимоги, якими фактично оспорюється перехід права власності на майно боржника до іншої особи - ТОВ «Девелопмент-Граунд» - слід розглядати в межах справи про банкрутство ТОВ «Урожай».
Щодо юрисдикції спору Велика Палата Верховного Суду вказала, що спір, який розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, здійснюючи реєстраційні дії (рішення, запис) щодо державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за третьою особою (ТОВ «Девелопмент-Граунд»), не мав публічно-правових відносин з позивачем (ПАТ «Ощадбанк»).
З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір, який розглядається в межах цієї справи про банкрутство, не є публічно-правовим. Оскарження рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно та вилучення відомостей про державну реєстрацію іпотеки безпосередньо пов'язане із захистом позивачем свого цивільного права, а саме захистом права іпотеки позивача, що припинилося внаслідок переходу права власності на спірне майно від боржника до іншої особи (ТОВ «Девелопмент-Граунд»). Тобто фактично спір існує між позивачем і ТОВ «Урожай» та ТОВ «Девелопмент-Граунд», які не заперечують законності реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «Девелопмент-Граунд» та вилучення відомостей про державну реєстрацію іпотеки на майно ТОВ «Урожай». Отже, цей спір має приватноправовий характер.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 ГПК та частини третьої статті 34 КАС суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Розглядаючи справу, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що спір у цій справі є приватноправовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, проте з таким висновком не погоджуємося з огляду на таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Акти, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 надав конституційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Конституційний Суд України зазначив, що КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю й обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно із частиною першою статті 4 КАС адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, тобто спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
З наведеного вбачається, що КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджуваних порушень прав чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.
Предметом позовних вимог у цій справі є скасування рішення відповідача, прийнятого у січні 2016 року про державну реєстрацію за ТОВ «Девелопмент-Граунд»права власності на нерухоме майно, право власності на яке раніше було зареєстроване за ТОВ «Урожай» та яке перебувало в іпотеці ПАТ «Ощадбанк».
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач, приймаючи вказане рішення, порушив вимоги чинного законодавства, зокрема Закону № 1952-IV,щодо встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а також щодо неврахування інформації про державну реєстрацію обтяжень щодо іпотечного майна. Також зазначалося, що державна реєстрація прав відбулася з порушенням вимог пункту 4 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV.
Отже, предметом доказування в цій справі є обставини, що підтверджують законність чи незаконність прийнятих відповідачем рішень, які за своєю юридичною природою є рішеннями суб'єкта владних повноважень та повинні прийматися в порядку, на підставі та у спосіб, визначені законом.
Незважаючи на те, що оскаржувані реєстраційні дії були вчинені за заявою третіх осіб, втручання в права позивача було здійснено державним реєстратором шляхом прийняття оскаржуваного рішення без дотримання встановленої законом процедури.
Вважаємо, що дослідженню в цій справі підлягають владні, управлінські рішення відповідача щодо державної реєстрації речових прав, прийняті/вчинені відповідачем як суб'єктом владних повноважень.
Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом № 1952-IV (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно зі статтею 11 цього Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Таким чином, державний реєстратор є суб'єктом владних повноважень, а правовідносини, які виникають між ним та заявником прав чи їх обтяжень - публічно-правовими. Захист прав та інтересів відповідного заявника від порушень з боку цього суб'єкта владних повноважень, якщо ці порушення полягають, наприклад, у перевищенні повноважень, недотриманні строків, процедури, умов та інших визначених законом особливостей вчинення реєстраційних дій, є завданням адміністративного судочинства та має відбуватися у відповідному порядку.
На нашу думку, вимоги щодо реєстрації майна, інших реєстраційних дій можуть розглядатися судами в порядку цивільного чи господарського судочинства (залежно від суб'єктного складу), якщо такі вимоги є похідними (задоволення яких залежить від задоволення іншої - основної позовної вимоги) від спору щодо такого майна або майнових прав у зв'язку з оскарженням заінтересованою особою не самої реєстраційної дії (рішення), а підстави її проведення.
Вимога про оскарження реєстраційної дії може бути похідною вимогою, якщо вона заявлена разом із основною вимогою, наприклад такою, як вимога про визнання правочину недійсним чи витребування майна із чужого незаконного володіння.
Якщо ж позивач обґрунтовує незаконність відповідної реєстраційної дії саме порушенням з боку державного реєстратора під час її здійснення, то така вимога не є похідною від будь-якої іншої вимоги, а є основною вимогою і має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Таке розмежування обумовлене й обсягом судового контролю в адміністративному судочинстві, визначеним частиною другою статті 2 КАС, який не охоплює оцінки правомірності діянь/рішень суб'єкта владних повноважень з огляду на наслідки, які це діяння/рішення спричинили, чи правомірності юридичного факту, що став підставою реєстрації.
Зі змісту позовних вимог убачається, що предметом перевірки в цій справі є виключно дотримання державним реєстратором (як суб'єктом владних повноважень) під час виконання покладених на нього законом публічно-владних управлінських функцій установленого законом порядку прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зокрема правомірність здійснення реєстрації права власності на майно за відсутності судового рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 22 квітня 2014 року у справі № 255/2345/14-ц, на підставі якого і здійснено державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за третьою особою - ТОВ «Девелопмент-Граунд».
Водночас необхідно зазначити, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт відсутності рішення, яке стало підставою для внесення державним реєстратором запису про право власності на іпотечне майно за ТОВ «Девелопмент-Граунд»
Таким чином, спір у цій справі не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Положеннями Закону № 1952-IV визначено порядок державної реєстрації прав, який включає перевірку документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав або прийняття рішення про відмову в державній реєстрації прав.
Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (частина четверта статті 18 Закону № 1952-IV).
Пунктами 1, 2 частини третьої статті 10Закону № 1952-IVпередбачено, що державний реєстратор:
- встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;
- перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Отже, законодавець поклав на відповідних посадових осіб обов'язок під час реєстрації перевіряти відповідність нормам законодавства форми таких правочинів, відсутність суперечності зареєстрованих прав і тих, що подаються до реєстрації, та в деяких випадках - факт виконання умов правочину. Зазначене свідчить, що реєстрація прав на нерухоме майно не є автоматичною, здійснюється не за явочним принципом. Приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідна посадова особа здійснює дії по аналізу поданих документів, зареєстрованих прав тощо та приймає відповідне рішення про здійснення реєстрації або про відмову у здійсненні такої реєстрації, яке є обов'язковим для заявника.
Діяльність з державної реєстрації речових прав в такому випадку має організуючий, виконавчо-розпорядчий, підзаконний характер, здійснюється державним органом або суб'єктом з делегованими державою повноваженнями, тому має всі ознаки діяльності з державного управління. Суб'єкт такої діяльності здійснює від імені і за дорученням держави функції з контролю у сфері державної реєстрації (зокрема перевіряє подані документи), приймає обов'язкові для заявника управлінські рішення, тому має всі ознаки суб'єкта владних повноважень. Такі управлінські відносини за участю суб'єкта владних повноважень, що врегульовані нормами саме адміністративного законодавства, є адміністративними правовідносинами.
Здійснюючи дії при перевірці поданих документів, співставлення зареєстрованих та заявлених до реєстрації прав, державна реєстрація по суті є інститутом превентивного правосуддя, оскільки запобігає порушенню прав та законних інтересів власників, заставодержателів тощо від порушень внаслідок незаконних реєстраційних дій, тим самим зменшуючи кількість звернень до суду з вимогами про визнання реєстраційних дій незаконними.
Отже, обсяг та зміст конкретних обставин цієї справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що незгода з рішенням відповідача у зв'язку з недотриманням ним вимог законодавства, яке визначає підстави та порядок проведення реєстраційних дій, спричиняє публічно-правовий спір, пов'язаний зі здійсненням владних управлінських функцій, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.
За таких обставин до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.
Також необхідно звернути увагу на частину четверту статті 10 Закону № 2343-XII, де зазначено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України. Ця норма кореспондується з положеннями пункту 7 частини першої статті 12 ГПК в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, та пункту 8 частини першої статті 20 ГПК в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року.
Таким чином, до юрисдикції господарських судів відносяться усі майнові спори із вимогами до боржника і такі спори підсудні суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. Водночас у даній справі жодної майнової вимоги до боржника ТОВ «Урожай» не пред'явлено.
Спір у цій справі стосується виключно проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а не підстав набуття такого права, та не є спором про право. Такі вимоги підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки спір виник унаслідок виконання відповідачами владних управлінських функцій та має публічно-правовий характер і не мав би розглядатися господарськими судами в межах справи про банкрутство.
Крім того, відповідно до пункту 9 частини першої статті 4 КАС відповідачем є суб'єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
На нашу думку, належним відповідачем у цій справі повинен бути суб'єкт владних повноважень, рішення якого оскаржується у зв'язку з порушенням вимог законодавства.
Ураховуючи наведене, не погоджуємось як із висновком Великої Палати Верховного Суду про те, що зазначена категорія спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів, так і з ухваленням рішення по суті та можливості розгляду таких спорів господарськими судами в межах справ про банкрутство.
Судді Великої Палати
Верховного Суду О. Б. Прокопенко