ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2018 р. Справа№ 910/3203/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання: Ярмак О.В.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 18.12.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2018 (повний текст рішення складено 16.07.2018)

у справі №910/3203/18 (суддя Босий В.П.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Саєнко Харенко»

про стягнення 325 800,00 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Радикал Банк» (далі - позивач, банк) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма Саєнко Харенко» (далі - відповідач) про стягнення 325 800,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач, посилається на наявність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 325 800,00 грн., сплачених на виконання договору про надання юридичних послуг від 28.01.2015, який за наслідками проведення перевірки правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, був визнаний нікчемним Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2018 у справі №910/3203/18 у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що права позивача не можуть бути порушені внаслідок видання внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи. У такій ситуації сторона правочину може вважати відповідні правочини чинними і не виконувати жодних дій з повернення майна чи грошових коштів банку. Повідомлення банку про виявлення ним нікчемних правочинів не підлягає примусовому виконанню. Також, суд вказав, що твердження позивача про те, що послуги товариством не були надані, проте, оплата за які проведена банком, не є підставою для визнання спірного договору нікчемним, оскільки саме по собі виконання чи невиконання стороною правочину його умов жодним чином не пов'язане із дотриманням сторонами приписів ст. 203 Цивільного кодексу України під час його укладання. Крім того, суд зазначив, що сторонами було погоджено всіх істотних умов договору згідно ст.ст. 180, 181 ГП України, ст. 638 ЦК України. Водночас, суд відзначив, що в матеріалах справи відсутні докази віднесення банку до категорії проблемних станом на момент укладення договору, спричинення таким договором витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, а також докази наявності порушення норм законодавства під час його укладення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Господарського суду міста Києва, Публічне акціонерне товариство «Радикал Банк» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2018 у справі № 910/3203/18 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції не надав уваги факту надання чи ненадання послуг за договором та не оцінив доводи позивача щодо відсутності належних доказів фактичного виконання договору відповідачем.

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Саєнко Харенко» у своєму відзиві зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушень. Тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення слід залишити без змін. Крім того, вказує, що отримання від ПАТ «Радикал Банк» завдання підтверджуються листуванням з ОСОБА_2, Радником Голови Правління ПАТ «Радикал Банк». Також, вказує, що відповідачем здійснювався юридичний супровід погодження НБУ опосередкованого набуття істотної участі у ПАТ «Радикал Банк» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 через участь ТОВ «Промислова інноваційна компанія», що включав у себе: надання консультацій в усній (при особистих зустрічах та телефоном) та письмовій формі з питань, що виникали при підготовці пакетів документів, що планувались до подачі в НБУ; підготовку проектів документів, необхідних для погодження НБУ опосередкованого набуття істотної участі у ПАТ «Радикал Банк» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (складання та/або перевірка документів, надання рекомендацій, коментарів, зауважень до вже складених документів (повідомлень про набуття істотної участі, анкет фізичних осіб, анкет про структуру власності, висновків аудитора, листів з додатковою інформацією/поясненнями щодо поданих НБУ документів тощо); подання документів до НБУ та супроводження переговорів з працівниками НБУ, які відповідають за розгляд таких пакетів документів. Факт надання вказаних послуг підтверджується: листуванням електронною поштою між ОСОБА_5 (юристом ТОВ «Саєнко Харенко», яка безпосередньо була залучена до роботи за вказаним проектом) та ОСОБА_2; копіями листів до НБУ, за підписом ОСОБА_5, як представника за довіреністю, про подання документів; випискою з системи обліку робочого часу ТОВ «Саєнко Харенко» за вказаним проектом; листом електронної пошти від 12.04.2015 від ТОВ «Саєнко Харенко» про направлення на узгодження ПАТ «Радикал Банк» проектів актів прийому-передачі робіт; листом НБУ від 09.06.2015 на адресу ТОВ «Саєнко Харенко» щодо результатів розгляду пакету документів, відповідно до якого НБУ було погоджено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 опосередковане набуття істотної участі в ПАТ «Радикал Банк».

24.09.2018 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів відповідач подав додаткові пояснення, в яких зазначає, що доручення на виконання завдань, що виконувались ТОВ «Саєнко Харенко» в межах договору про надання юридичних послуг надавались виключно від ПАТ «Радикал Банк» в особі Радника Голови правління - ОСОБА_2, що виключає будь-які підстави стверджувати про те, що відповідачем виконувались завдання поза межами такого договору. Також, звертає увагу, що належне виконання послуг підтверджує також прийняттям Національним банком України рішення про погодження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 опосередкованого набуття істотної участі в ПАТ «Радикал Банк». Крім того, ТОВ «Саєнко Харенко» звертає увагу, що з метою належного виконання прийнятих на себе договірних зобов'язань (в тому числі щодо подання документів до НБУ для погодження опосередкованого набуття істотної участі у ПАТ «Радикал Банк» ОСОБА_3 та ОСОБА_6.) ПАТ «Радикал Банк» забезпечено відповідача довіреностями від імені фізичних осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на представництво їх інтересів в НБУ.

28.09.2018 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів позивач подав додаткові пояснення, в яких зазначає, що на час укладання та виконання договору про надання юридичних послуг від 28.02.15 ОСОБА_2 крім посади Радника Голови Правління ПАТ «Радикал Банк» обіймала посаду Генерального директора ТОВ «Промислова інноваційна компанія». Також звертає увагу, що обов'язок оплатити послуги по договору про надання юридичних послуг мав виконати ПАТ «Радикал Банк», а погодження з боку Національного банку України отримали учасники TОB «ПІК».

Представник позивача в судовому засіданні 18.12.2018 підтримував доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2018 у справі №910/3203/18 скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні 18.12.2018 представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив у її задоволенні відмовити, оскаржене рішення суду залишити без змін.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників сторін, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 28.01.2015 між Публічним акціонерним товариством «Радикал Банк» (далі - клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Саєнко Харенко» (далі - фірма) укладено договір про надання юридичних послуг (далі - договір) (т. 1; а.с. 16-20).

Відповідно до п. 1.1 договору клієнт доручає фірмі, а фірма погоджується надавати клієнту юридичні послуги щодо юридичного супроводу отримання погодження Національного банку України на придбання істотної участі (послуги), а саме: перевірку вже підготовлених пакетів документів та надання зауважень до них; доопрацювання фінальних варіантів документів після отримання виправлених та доповнених пакетів документів; подача узгоджених пакетів документів до НБУ (в разі необхідності); супроводження переговорів з працівниками НБУ, які відповідають за розгляд відповідних пакетів документів, отримання зауважень і надання додаткової інформації; одержання інформації про надання погодження НБУ на придбання істотної участі.

Приписами пункту 2.1 договору встановлено, що договір набирає сили з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2015.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що послуги надаються на підставі письмових або усних замовлень клієнта, переданих електронною поштою, факсом або іншим способом та підтверджених фірмою, або на підставі пропозиції фірми щодо надання послуг, підтвердженої клієнтом в один із перелічених в цьому пункті способів.

Послуги надаються в усній або письмовій формі (у тому числі, шляхом дистанційних переговорів за допомогою телефонного або інших типів зв'язку або надсилання письмових матеріалів факсом або електронною поштою) (п. 3.2 договору).

Згідно із п. 3.3 договору фірма має право делегувати надання послуг або будь-якої їх частини третій особі або залучати субпідрядників.

Винагорода за послуги щодо супроводу отримання погодження НБУ складає суму у гривнях, що є еквівалентом 10 000,00 євро (без ПДВ) згідно з готівковим обмінним курсом, за яким обслуговуючий банк фірми, яким на даний момент є Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», продає євро (п. 6.2.1 договору).

За змістом пункту 7.1 договору клієнт повинен сплатити ціну послуг на підставі одержаного рахунку, який може виставлятися фірмою щомісячно або, якщо сторони окремо про це домовляться, після завершення надання послуг (певних етапів надання послуг), клієнт повинен сплатити рахунок фірми протягом 10 днів з дня одержання.

Приписами пункту 11.3 договору встановлено, що клієнт може окремо надати фірмі перелік посадових осіб, співробітників чи інших представників клієнта, уповноважених надавати фірмі інструкції та доручення. За відсутності зазначеної інформації від клієнта, фірма має право діяти у відповідності з інструкціями, отриманими від будь-яких посадових осіб, співробітників або інших представників.

На виконання умов договору відповідачем були виставлені рахунки на оплату наданих послуг №01-01-0951/15 від 10.02.2015 на суму 171 600,00 грн. та №02-01-0951/15 від 29.04.2015 на суму 154 200,00 грн., які повністю оплачені позивачем.

04.09.2017 Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку направлено повідомлення №1135/17 від 29.08.2017 про нікчемність договору, у зв'язку з чим банк просив повернути грошові кошти у розмірі 325 800,00 грн., як такі, що були сплачені на виконання нікчемного правочину.

Спір у справі виник у зв'язку із відмовою відповідача повернути грошові кошти у розмірі 325 800,00 грн.

Пунктом 2 ст. 11 Цивільного кодексу України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, договір, укладений між Публічним акціонерним товариством «Радикал Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Саєнко Харенко», за своєю правовою природою відноситься до договорів про надання послуг.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору відповідачем були виставлені рахунки на оплату наданих послуг №01-01-0951/15 від 10.02.2015 на суму 171 600,00 грн. та №02-01-0951/15 від 29.04.2015 на суму 154 200,00 грн., які були повністю оплачені позивачем.

На підставі постанови правління Національного банку України від 09.07.2015 № 452/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 09.07.2015 № 130 «Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «Радикал Банк», згідно з яким з 10.07.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Радикал Банк».

Відповідно до постанови правління НБУ від 09.11.2015 № 769 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 09.11.2015 № 203, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Радикал Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Радикал Банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Радикал Банк» на 2 роки з 10.11.2015 до 09.11.2017 включно.

23.10.2017 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення №4780 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Радикал Банк» та делегування повноважень ліквідатора», відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «Радикал Банк» на один рік по 09.11.2018 включно, продовжено повноваження ліквідатора ПАТ «Радикал Банк» та делеговано всі повноваження, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

04.09.2017 Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку направлено повідомлення №1135/17 від 29.08.2017 про нікчемність договору, у зв'язку з чим просив повернути грошові кошти у розмірі 325 800,00 грн., як такі, що були сплачені на виконання нікчемного правочину.

Відповідно до вказаного повідомлення уповноваженою особою визнано договір нікчемним на підставі ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Саєнко Харенко» повернути на користь банку кошти, сплачені і виконання такого договору.

Твердження представника банку, що, оскільки відповідачем вказане рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку у формі повідомлення про нікчемність договору оскаржене не було, тому відповідач зобов'язаний повернути на користь банку спірні грошові кошти, суд першої інстанції оцінив критично виходячи з наступного.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду (абзац 2 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

За результатами перевірки договорів, здійсненої відповідно до статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.05.2018 у справі №910/24198/16, правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ банку не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом банку, який прийнято особою, що здійснює повноваження органів управління та контролю банку, спрямованим на збереження активів і документації банку та який діє у межах цієї юридичної особи.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що права позивача не можуть бути порушені внаслідок видання внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи. У такій ситуації сторона правочину може вважати відповідні правочини чинними і не виконувати жодних дій з повернення майна чи грошових коштів банку. Повідомлення банку про виявлення ним нікчемних правочинів не підлягає примусовому виконанню.

Якщо особа добровільно не погоджується з тим, що правочини є нікчемними, і не повертає активи, банк має право звернутися до суду з вимогою застосування наслідків нікчемності правочинів.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Приписами частин 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Позивач у позовній заяві як на підставу для нікчемності спірного договору послався на те, що послуги за таким договором відповідачем так і не були надані, предмет договору не відповідає положенням цивільного законодавства, а сам правочин суперечить приписам п. 9 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Місцевий господарський суд вірно зазначив, що твердження позивача про те, що послуги, оплата за які була проведена банком, ТОВ «Юридична фірма «Саєнко Харенко» не були надані, не є підставою для визнання спірного договору нікчемним, оскільки саме по собі виконання чи невиконання стороною правочину його умов жодним чином не пов'язане із дотриманням сторонами приписів ст. 203 Цивільного кодексу України під час його укладання.

Стосовно посилань апелянта на те, що суд першої інстанції не надав уваги факту надання чи ненадання послуг за договором та не оцінив доводи позивача щодо відсутності належних доказів фактичного виконання договору відповідачем, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже було вказано вище, відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору послуги надаються на підставі письмових або усних замовлень клієнта, переданих електронною поштою, факсом або іншим способом та підтверджених фірмою, або на підставі пропозиції фірми щодо надання послуг, підтвердженої клієнтом в один із перелічених в цьому пункті способів. Послуги надаються в усній або письмовій формі (у тому числі, шляхом дистанційних переговорів за допомогою телефонного або інших типів зв'язку або надсилання письмових матеріалів факсом або електронною поштою).

Також, згідно із п. 11.3 договору клієнт може окремо надати фірмі перелік посадових осіб, співробітників чи інших представників клієнта, уповноважених надавати фірмі інструкції та доручення. За відсутності зазначеної інформації від клієнта, фірма має право діяти у відповідності з інструкціями, отриманими від будь-яких посадових осіб, співробітників або інших представників.

Дослідивши паперові копії електронних документів, що містяться в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції вказує, що доручення на виконання завдань, які виконувались ТОВ «Саєнко Харенко» в межах договору про надання юридичних послуг, надавались від ПАТ «Радикал Банк» в особі Радника Голови правління - ОСОБА_2 З електронного листування вбачається, що відповідачем отримано підтвердження від уповноваженої особи позивача - ОСОБА_2, стосовно підготовки та подання документів до НБУ щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_6, а також порядку подання таких документів (з огляду на набуття такими особами опосередкованої участі (через ТОВ «Промислова інноваційна Компанія»)).

Також, із листування видно, що на виконання вказаного завдання відповідачем надавались відповідні послуги, а саме: консультації, підготовка/перевірка проектів документів, подання документів до НБУ, переговори з НБУ, направленні на отримання погодження НБУ опосередкованого набуття істотної участі у ПАТ «Радикал Банк» вказаними вище особами.

Належне виконання послуг підтверджується також прийняттям Національним банком України рішення про погодження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 опосередкованого набуття істотної участі в ПАТ «Радикал Банк».

Крім того, ПАТ «Радикал Банк» забезпечено відповідача довіреностями від імені фізичних осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на представництво їх інтересів в НБУ. Зазначені довіреності на представництво інтересів фізичних осіб перед НБУ з питань, пов'язаних з набуттям істотної участі в ПАТ «Радикал Банк» надавались безпосередньо ПАТ «Радикал Банк», що підтверджується листуванням засобами електронної пошти, наявними в матеріалах справи.

Таким чином, з огляду на вказане вище, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до договору про надання юридичних послуг відповідач виконав прийняті на себе зобов'язання належним чином, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи.

Щодо тверджень позивача про те, що предмет спірного договору не відповідає положенням цивільного законодавства, суд першої інстанції вірно вказав наступне.

Нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, ч.ч. 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони в п. 1.1 договору досягли згоди стосовно його предмету, а саме визначили, що клієнт доручає фірмі, а фірма погоджується надавати клієнту юридичні послуги щодо юридичного супроводу отримання погодження Національного банку України на придбання істотної участі (послуги).

Місцевий господарський суд відзначив, що договір підписаний сторонами без зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ними всіх умов, які містяться в такому договорі.

Отже, за змістом вказаних норм, сторони є вільними в укладенні договору, а тому правомірно на власний розсуд встановили обов'язок відповідача надати послуги, а відповідача - їх прийняти та оплатити.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1-3 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Дослідивши договір про надання юридичних послуг, колегія суддів прийшла до висновку, що п. 1.1., п. 2.1. та п. 6.2.1 договору досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, а саме щодо предмету, ціни та строку дії договору.

В той же час, не погодження сторонами всіх істотних умов договору згідно ст.ст. 180, 181 Господарського кодексу України, ст. 638 Цивільного кодексу України, чого в даному випадку не встановлено, може свідчити про неукладеність такого договору, тобто непородженням ним цивільних прав та обов'язків, що виключає можливість визнання такого правочину недійсним (нікчемним).

Аналогічний висновок міститься в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. та п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Крім того, підставою для нікчемності спірного договору позивач вказує на приписи пунктом 9 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якого правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, у разі здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

До обов'язкових умов визнання правочину нікчемним на підставі вказаного пункту належить одночасна сукупність наступних умов: вчинення правочин банком, віднесеним до категорії проблемних; вчинення правочину з порушенням норм чинного законодавства; збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, внаслідок вчинення правочину.

Суд першої інстанції звернув увагу, що в матеріалах справи відсутні докази віднесення банку до категорії проблемних станом на момент укладення договору, спричинення таким договором витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, а також докази наявності порушення норм законодавства під час його укладення.

Більш того, частину 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» було доповнено пунктом 9 згідно із Законом України від 16.07.2015 №629-VIII, який набрав чинності 12.08.2015, в той час як сам спірний Договір був укладений 28.01.2015.

Отже, станом на момент укладення спірного договору, положення пункту 9 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не існувало, що спростовує твердження банку про невідповідність вказаному пункту такого договору в момент його укладення.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено, а судом не встановлено існування жодних підстав для визнання договору нікчемним, а відтак і підстав для застосування наслідків нікчемності такого правочину шляхом стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 325 800,00 грн.

Таким чином, місцевий господарський суд вірно зазначив, що, оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду, не порушено відповідачем, то позовні вимоги про стягнення 325 800,00 грн. не підлягають задоволенню.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2018 у справі №910/3203/18 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2018 у справі №910/3203/18 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2018 у справі №910/3203/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2018 у справі №910/3203/18 залишити без змін.

Матеріали справи №910/3203/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 28.12.2018.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б.Михальська