ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2018 р. Справа№ 910/6407/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Верховця А.А.

суддів: Доманської М.Л.

Остапенка О.М.

за участю секретаря судового засідання Берегової Н.М.

та представників сторін:

від Міністерства економічного розвитку і торгівлі України: Кандиба М.В. довіреність № 2431-05/17 від 21.11.18

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Полонського Дмитра Вікторовича на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.10.2018

у справі № 910/6407/18 (головуючий суддя Яковенко А.В., судді: Ковтун С.А., Удалова О.Г.)

за заявою Фізичної особи-підприємця Полонського Дмитра Вікторовича

до Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф"

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство економічного розвитку і торгівлі України

про стягнення 193 975,89 грн.

в межах справи №910/3407/13

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Факро Орбіта"

до Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

В провадженні колегії суддів Господарського суду міста Києва у складі: Яковенко А.В. (головуючий суддя), Ковтун С.А., Удалова О.Г. знаходиться справа №910/3704/13 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Факро Орбіта" до Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" про банкрутство.

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулась Фізична особа-підприємець Полонський Дмитро Вікторович (далі - ФОП Полонський Д.В.) до Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" (далі - ДП "Діпроверф") про стягнення заборгованості у сумі 193 975,89 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 закрито провадження у справі №910/6407/18 за заявою Фізичної особи-підприємця Полонського Дмитра Вікторовича до Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" про стягнення 193 975,89 грн. в межах справи №910/3407/13 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Факро Орбіта" до Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" про банкрутство.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ФОП Полонський Д.В. 02.11.2018 (згідно поштового штемпелю на конверті) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі №910/6407/18 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів викладених в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що оскаржувана ухвала винесена з грубим порушенням норм процесуального права.

Зокрема апелянт зауважує, що відповідно до п. 9 інформаційного листа ВГСУ №01-06/606/2013 від 28.03.2013 спори кредиторів з поточними вимогами до боржника до визнання боржника банкрутом вирішуються господарським судом у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, проте в окремому позовному провадженні.

Суддя, який розглядає справу про банкрутство, відмовляє у прийнятті заяв поточних кредиторів з вимогами до боржника, що ґрунтуються на зобов'язаннях, які виникли після порушення провадження у справі, оскільки спори за такими вимогами підлягають розгляду в порядку позовного провадження.

Таким чином скаржник стверджує, що суд повинен був відмовити у прийнятті до розгляду заяви ФОП Полонського Д.В. з поточними вимогами до боржника в межах справи №910/3407/13 про банкрутство ДП "Державний проектний інститут "Діпроверф", однак суд навпаки ухвалою від 26.09.2018 відкрив провадження у справі № 910/6407/18 чим порушив права заявника та позбавив його права на вирішення спору в окремому позовному провадженні.

Крім того, ФОП Полонський Д.В. відмічає, що стаття 231 ГПК України містить вичерпний перелік підстав для закриття провадження у справі, тоді як у даному випадку відсутні підстави, у розумінні зазначеної статті, для закриття провадження у справі №910/6407/18. А в результаті закриття провадження у справі ФОП Полонський Д.В. позбавлений можливості захисту та поновлення своїх порушених прав, так як згідно вимог ч. 3 ст. 231 ГПК України повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2018 апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Полонського Дмитра Вікторовича у справі № 910/6407/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Верховця А.А., суддів Доманської М.Л., Остапенка О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Полонського Дмитра Вікторовича на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі № 910/6407/18; справу призначенодо розгляду на 26.12.2018.

18.12.2018 через канцелярію суду від Міністерства економічного розвитку і торгівлі України надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого Мінекономрозвитку вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх прав, оскільки враховуючи, що процедура ліквідації боржника не вводилась, вимоги поточних кредиторів мають розглядатись господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, але в окремому позовному провадженні; просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

22.12.2018 через канцелярію суду від ДП "Державний проектний інститут "Діпроверф" надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому боржник просить суд відмовити ФОП Полонському Д.В. у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

Фізична особа-підприємець Полонський Дмитро Вікторович у призначене судове засідання 26.12.2018 не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Застосовуючи, згідно з частиною 1 статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суддя зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відтак враховуючи, що явка сторін обов'язковою не визнавалась, участь в судовому засіданні є правом, а не обов'язком сторін, беручи до уваги, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу ФОП Полонського Д.В. на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі № 910/6407/18 за його відсутності за наявними матеріалами справи.

В судовому засіданні представник Мінекономрозвитку заперечував проти вимог апеляційної скарги, просив суд відмовити у її задоволенні.

В судовому засіданні 26.12.2018, згідно ст. 240 Господарського процесуального кодексу (далі за текстом - ГПК) України, оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон).

Як вбачається з матеріалів справи до Господарського суду міста Києва звернулась Фізична особа-підприємець Полонський Дмитро Вікторович з позовом до Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" про стягнення заборгованості у сумі 193 975,89 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору №0104/2013 від 01.04.2013 про надання консультаційних послуг та резервування нежилого приміщення позивач сплатив за надання послуг, а відповідач належним чином зобов'язання щодо надання таких послуг не виконав, у зв'язку з чим просить стягнути 180 000,00 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 13 975,89 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 (суддя Ярмак О.М.) відкрито провадження у справі №910/6407/18 за позовом Фізичної особи-підприємця Полонського Дмитра Вікторовича до Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" про стягнення заборгованості у сумі 193 975,89 грн.; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Встановивши, що 11.03.2013 Господарським судом міста Києва відносно ДП "Державний проектний інститут "Діпроверф" порушено провадження у справі про банкрутство №910/3704/13, суддя Ярмак О.М. вирішив, що даний спір підлягає розгляду у межах справи № 910/3704/13 про банкрутство ДП "Державний проектний інститут "Діпроверф" у вигляді відокремленого позовного провадження з урахуванням особливостей процедури банкрутства.

Відтак ухвалою від 28.08.2018 передано справу № 910/6407/18 за позовом Фізичної особи-підприємця Полонського Дмитра Вікторовича до Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" про стягнення заборгованості у сумі 193 975,89 грн. для розгляду в межах справи №910/3704/13 про банкрутство Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2018 (у складі колегії суддів: головуючий суддя Яковенко А.В., судді: Ковтун С.А., Удалова О.Г.) прийнято справу №910/6407/18 за позовом Фізичної особи-підприємця Полонського Дмитра Вікторовича до Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" про стягнення 193 975,89 грн. в межах справи №910/3407/13 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Факро Орбіта" до Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" про банкрутство; позовну заяву вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 закрито провадження у справі №910/6407/18 за заявою Фізичної особи-підприємця Полонського Дмитра Вікторовича до Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" про стягнення 193 975,89 грн. в межах справи №910/3407/13 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Факро Орбіта" до Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" про банкрутство.

В обґрунтування даного рішення місцевий господарський суд зауважив, що вимоги ФОП Полонського Д.В. є поточними вимогами, а тому враховуючи, що з даними вимогами позивач звернувся до відкриття ліквідаційної процедури боржника - ДП "Державний проектний інститут "Діпроверф, зазначені вимоги згідно ч. 8 ст. 23 Закону про банкрутство, мають розглядатись господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, проте в окремому позовному провадженні, а не в межах справи про банкрутство.

Однак суд апеляційної інстанції не погоджується з даним твердженням та вважає, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку стосовно закриття провадження у даній справі враховуючи наступне.

З матеріалів справи слідує, що вимоги ФОП Полонського Д.В. до ДП "Державний проектний інститут "Діпроверф" у розмірі 193 975,89 грн. є поточними вимогами, оскільки виникли за договором про надання консультаційних послуг та резервування нежитлового приміщення №0104/2013 від 01.04.2013 після відкриття провадження у справі про банкрутство ДП "Державний проектний інститут "Діпроверф" (11.03.2013).

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Частиною 8 статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень станом на 26.09.2018 (постановлення ухвали про відкриття провадження у справі №910/6407/18 в межах справи №910/3407/13) постанова про визнання банкрутом Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" у справі № 910/3407/13 не виносилась. Таким чином ФОП Полонський Д.В. правомірно звернувся до Господарського суду міста Києва, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство ДП "Державний проектний інститут "Діпроверф", з позовною заявою до Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" про стягнення 193 975,89 грн. Однак суд передав даний спір для розгляду в межах справи №910/3704/13 про банкрутство ДП "Державний проектний інститут "Діпроверф" (ухвала від 28.08.2018) чим фактично зобов'язав розглядати даний позов в межах справи про банкрутство ДП "Державний проектний інститут "Діпроверф". А тому враховуючи, що згідно ч. 6 ст. 31 ГПК України спори між судами щодо підсудності не допускаються, Господарський суд міста Києва у складі колегії суддів Яковенко А.В., Ковтун С.А., Удалова О.Г. не зважаючи на те, що до даний спір повинен розглядатись в окремому позовному провадженні, а не в межах справи про банкрутство, повинен був розглянути даний спір по суті. Тоді як закривши провадження у справі №910/6407/18 суд грубо порушив передбачене ст. 55 Конституції України право ФОП Полонського Д.В. на судовий захист, оскільки згідно вимог ч. 3 ст. 231 ГПК України повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. До того ж положеннями статті 231 ГПК України визначено вичерпний перелік підстав для закриття провадження у справі, тоді як у даному випадку відсутні підстави, у розумінні зазначеної статті, для закриття провадження у справі №910/6407/18.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов'язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (п. 2 рішення Конституційного Суду України 25 грудня 1997 року по справі № 9 зп).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь -яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Право на доступ до суду, закріплене у статті 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту" ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 р. передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов'язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов'язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов'язок розв'язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань.

За наведеного, виходячи з конкретних обставин даної справи (звернення позивача до суду з позовною заявою - прийняття позовної заяви до розгляду - передачу справи для розгляду в межах справи про банкрутство - закриття провадження у справі), з метою недопущення порушення права ФОП Полонського Д.В. на доступ до правосуддя, закріпленого у статті 6 § 1 Конвенції, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 та направити справу №910/6407/18 для розгляду по суті в межах справи №910/3704/13 про банкрутство ДП "Державний проектний інститут "Діпроверф".

Враховуючи викладене в постанові, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Полонського Дмитра Вікторовича підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі № 910/6407/18 підлягає скасуванню, як така що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права з направленням справи до місцевого господарського суду для розгляду по суті в межах справи №910/3704/13 про банкрутство ДП "Державний проектний інститут "Діпроверф".

У зв'язку з задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на боржника.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 280, 282, 283 Господарського процесуального кодексу України, Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Полонського Дмитра Вікторовича на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі №910/6407/18 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі №910/6407/18 скасувати.

3. Матеріали справи №910/6407/18 повернути до Господарського суду міста Києва для розгляду по суті в межах справи №910/3704/13 про банкрутство ДП "Державний проектний інститут "Діпроверф".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28.12.2018.

Головуючий суддя А.А. Верховець

Судді М.Л. Доманська

О.М. Остапенко