ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26.12.2018 м.Харків Справа № 905/1872/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., при секретарі судового засідання Григорєва М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Комунального підприємства Компанія Вода Донбасу, м.Маріуполь, Донецька область в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства Компанія Вода Донбасу, м.Покровськ, Донецька область

до відповідача: Комунального підприємства Водоканал Вугледарської міської ради, м.Вугледар, Донецька область

про стягнення 2595303,16грн.

Представники сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

Суть справи:

Позивач, Комунальне підприємство Компанія Вода Донбасу, м.Маріуполь, Донецька область в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства Компанія Вода Донбасу, м.Покровськ, Донецька область, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Комунального підприємства Водоканал Вугледарської міської ради, м.Вугледар, Донецька область про стягнення 2595303,16грн., з яких: 2272225,09грн. основний борг; 18911,84грн. інфляційні нарахування; 29512,73грн. 3% річних та 274653,50грн. пеня.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором №2 від 15.11.17р. на послуги з централізованого питного водопостачання в частині оплати отриманих послуг.

В якості правової підстави подання позову позивач посилається, зокрема, на положення статей 509, 526, 530, 625 Цивільного Кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України.

Автоматичним розподілом автоматизованої системи документообігу господарського суду Донецької області сформовано судову справу, якій присвоєно єдиний унікальний номер судової справи №905/1872/18.

Ухвалою господарського суду від 11.10.18р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №905/1872/18; дану справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 07.11.18р.

29.10.18р. на електрону адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого останній просить задовольнити позов частково: в частині основного боргу у повному обсязі, в частині нарахування оперативно-господарських санкцій зменшити на 90% та врахувати ч.6 ст.232 ГК України.

01.11.18р. через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 07.11.18р. підготовче засідання відкладено на 28.11.18р.

27.11.18р. через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

28.11.18р. через канцелярію суду від позивача надішли:

- лист з додатками №1959 від 26.11.18р.

- клопотання про повернення надмірно сплаченого судового збору №1960 від 26.11.18р.

Ухвалою суду від 28.11.18р. закрито підготовче провадження у справі №905/1872/18; призначено справу до судового розгляду по суті на 26.12.2018р.

05.12.18р. через канцелярію суду від відповідача отримано клопотання про перенесення судового засідання, призначеного на 28.11.18р.

10.12.18р. на електрону адресу суду від відповідача надійшло клопотання про перенесення судового засідання, призначеного на 26.12.18р. Аналогічне за змістом клопотання отримано через канцелярію суду 17.12.18р.

Клопотання відповідача про перенесення судового засідання, призначеного на 28.11.18р., залишено судом без розгляду, оскільки надійшло після проведення судового засідання.

Клопотання відповідача про перенесення судового засідання, призначеного на 26.12.18р., залишено судом без задоволення, враховуючи приписи ч.2 ст.195 Господарського процесуального кодексу України.

У судове засідання 26.12.18р. представники сторін не зявились, про місце, дату та час судового засідання були належним чином повідомлені.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, що представники сторін у судове засідання 26.12.18р. не з'явились, суд вважає за необхідне розглянути спір по суті за наявними матеріалами.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд

встановив:

15.11.17р. між Комунальним підприємством Компанія Вода Донбасу в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства Компанія Вода Донбасу (виробник, позивач) та Комунальним підприємством Водоканал Вугледарської міської ради (споживач, відповідач) укладено договір №2 на послуги з централізованого питного водопостачання, за умовами якого виробник зобовязується надати споживачеві послуги з централізованого питного водопостачання в обсягах згідно з помісячним графіком (п.2.3 договору), у межах технічних можливостей виробника, а споживач зобовязується своєчасно оплачувати послуги за встановленими тарифами в строки і на умовах, передбачених цим договором (п.1.1 договору).

Виробник подає споживачеві питну воду протягом усього періоду дії договору, рівномірно, в межах узгоджених розрахункових обсягів, вказаних у п.2.3 цього договору (2.1 договору).

Згідно п.2.2 договору зміна обумовленої договором кількості води, що подається у бік зменшення або збільшення, проводиться на підставі заявки споживача і оформляється додатковою угодою до цього договору, або обміном листами.

Обсяг та сума надання послуг водопостачання по розрахунок-заявці споживача на 2018 рік визначені п.2.3 договору.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що надані виробником у відповідності з цим договором послуги централізованого водопостачання споживач оплачує відповідно з тарифами, встановленими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №1014 від 10.08.2017р. «Про внесення змін до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 16.06.2016р. №1141».

Тариф на момент укладення цього договору становить за 1 куб.м. води питної споживачам, які є субєктами господарювання в сфері водопостачання 5,21 грн. (без ПДВ).

Орієнтовна сума договору на дату його укладання становить 7627440,0 грн., ПДВ 20% - 1525488,00 грн., всього з ПДВ 9152928,00 грн. (п.5.2. договору).

Відповідно до п.5.5 договору, остаточний розрахунок за надані послуги за минулий місяць споживач здійснює самостійно на підставі підписаного сторонами акту в одержанні води платіжним дорученням, з урахуванням поточних оплат, у термін до 1-го числа місяця наступного за звітним.

При оформленні платіжного доручення в графі призначення платежу споживач зобовязаний вказати період, за який проводиться оплата з посиланням на договір. У разі відсутності у платіжному дорученні цих даних, перерахована споживачем оплата зараховується виробником за будь-який період утворення заборгованості на його розсуд (п.5.6 договору).

Згідно п.7.2 договору у разі несвоєчасної оплати послуг водопостачання (п.5.4. та 5.5. договору) споживач повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

Договір набуває чинності при досягненні сторонами згоди з усіх істотних умов договору і діє з 01.01.18р. по 31.12.18р. (п.11.1 договору).

Договір підписаний представниками сторін та скріплений печатками підприємств.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами договору №2 від 15.11.17р. підписані акти №2 від 25.01.2018р., №2 від 22.02.2018р., №2 від 25.03.2018р., №2 від 24.04.2018р., №2 від 25.05.2018р., №2 від 24.06.2018р., №2 від 25.07.2018р., №2 від 25.08.2018р., №2 від 24.09.2018р., згідно яких визначено місце встановлення приладу обліку води, покази приладів обліку, обсяг наданих послуг у відповідний період.

Як зазначає позивач, з метою належного виконання умов договору, за надані послуги відповідачу були виставлені відповідні рахунки-фактури №7/5323 від 25.01.2018р., №7/5365 від 22.02.2018р., №7/5393 від 25.03.2018р., №7/5430 від 24.04.2018р., №7/5471 від 25.05.2018р., №7/5511 від 24.06.2018р., №7/5552 від 25.07.2018р., №7/5595 від 25.08.2018р., №7/5637 від 24.09.2018р., які мали бути сплачені відповідачем відповідно до умов п.5.5 договору.

Свої зобов`язання щодо оплати позивачу грошових коштів за надані послуги згідно договору №2 від 15.11.17р. відповідач виконував не своєчасно та не в повному обсязі.

Згідно розрахунків позивача, заборгованість відповідача за період січень 2018р.-вересень 2018р. складає 2272225,09 грн. (з урахуванням часткового погашення заборгованості).

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суд виходить з наступного:

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

За умовами статті 193 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону і укладеного договору. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що сторонами договору підписані акти №2 від 25.01.2018р. за січень 2018р. на обсяг подачі води 74990 куб.м., №2 від 22.02.2018р. за лютий 2018р. на обсяг подачі води 61190 куб.м., №2 від 25.03.2018р. за березень 2018р. на обсяг подачі води 65630 куб.м., №2 від 24.04.2018р. за квітень 2018р. на обсяг подачі води 61960 куб.м., №2 від 25.05.2018р. за травень 2018р. на обсяг подачі води 61330 куб.м., №2 від 24.06.2018р. за червень 2018р. на обсяг подачі води 61540 куб.м., №2 від 25.07.2018р. за липень 2018р. на обсяг подачі води 64960 куб.м., №2 від 25.08.2018р. за серпень 2018р. на обсяг подачі води 65860 куб.м., №2 від 24.09.2018р. за вересень 2018р. на обсяг подачі води 66350 куб.м.

Вказані акти підписані представниками обох сторін без будь-яких зауважень і заперечень та скріплені печаткою підприємства відповідача та штампом підприємства позивача.

Також, позивачем виставлені рахунки-фактури №7/5323 від 25.01.2018р. на суму 468837,48 грн., №7/5365 від 22.02.2018р. на суму 382559,88 грн., №7/5393 від 25.03.2018р. на суму 410318,76 грн., №7/5430 від 24.04.2018р. на суму 387373,92 грн., №7/5471 від 25.05.2018р. на суму 383435,16 грн., №7/5511 від 24.06.2018р. на суму 384748,08 грн., №7/5552 від 25.07.2018р. на суму 406129,92 грн., №7/5595 від 25.08.2018р. на суму 411756,72 грн., №7/5637 від 24.09.2018р. на суму 414820,20 грн., загалом на суму 3649980,12грн.

Згідно п.5.5 договору остаточний розрахунок за надані послуги за минулий місяць споживач здійснює самостійно на підставі підписаного сторонами акту в одержанні води платіжним дорученням, з урахуванням поточних оплат, у термін до 1-го числа місяця наступного за звітним.

Таким чином, за висновками суду строк оплати відповідачем вартості отриманих послуг за договором №2 від 15.11.17р. є таким що настав:

по рахунку-фактури №7/5323 від 25.01.2018р. на суму 468837,48 грн. 31.01.2018р. (включно);

по рахунку-фактури №7/5365 від 22.02.2018р. на суму 382559,88 грн. 28.02.2018р. (включно);

по рахунку-фактури №7/5393 від 25.03.2018р. на суму 410318,76 грн. 02.04.18р. (включно) враховуючи, що останній день строку 31.03.2018р. є вихідним днем (ч.5 ст.254 ЦК України);

по рахунку-фактури №7/5430 від 24.04.2018р. на суму 387373,92 грн. 02.05.2018р. (включно) враховуючи, що останній день строку 30.04.2018р. є вихідним днем (ч.5 ст.254 ЦК України);

по рахунку-фактури №7/5471 від 25.05.2018р. на суму 383435,16 грн. 31.05.2018р. (включно);

по рахунку-фактури №7/5511 від 24.06.2018р. на суму 384748,08 грн. 02.07.2018р. (включно) враховуючи, що останній день строку 30.06.18р. є вихідним днем (ч.5 ст.254 ЦК України);

по рахунку-фактури №7/5552 від 25.07.2018р. на суму 406129,92 грн. 31.07.2018р. (включно);

по рахунку-фактури №7/5595 від 25.08.2018р. на суму 411756,72 грн. 31.08.2018р. (включно);

по рахунку-фактури №7/5637 від 24.09.2018р. на суму 414820,20 грн. 01.10.2018р. (включно) враховуючи, що останній день строку 30.09.18р. є вихідним днем (ч.5 ст.254 ЦК України).

Відповідно до банківських виписок ПАТ Креді ОСОБА_1 за 15.01.2018р.-21.09.2018р. та внутрішньогосподарського сповіщення №220 від 26.04.2018р. відповідачем здійснено оплати на загальну суму 1377755,03 грн.

Відтак, відповідач свої зобов'язання щодо своєчасної оплати вартості отриманих послуг здійснював із порушенням строків, визначених умовами договору.

Станом на час звернення позивача до суду з позовом несплаченою відповідачем залишилась заборгованість по рахунку №7/5323 від 25.01.2018р. на суму 348237,48 грн., №7/5365 від 22.02.2018р. на суму 332559,88 грн., №7/5393 від 25.03.2018р. на суму 355318,76 грн., №7/5430 від 24.04.2018р. на суму 246758,89 грн., №7/5471 від 25.05.2018р. на суму 183435,16 грн., №7/5511 від 24.06.2018р. на суму 192373,08 грн., №7/5552 від 25.07.2018р. на суму 203029,92 грн., №7/5595 від 25.08.2018р. на суму 205691,72 грн., №7/5637 від 24.09.2018р. на суму 204820,20 грн., загалом на суму 2272225,09 грн.

Отже, факт існування заборгованості за послуги з подачі технічної води за загальний період січень 2018р. - вересень 2018р. в сумі 2272225,09 грн., належним чином підтверджений матеріалами справи, визнаний та підтверджений відповідачем, про що останнім зазначено у відзиві на позовну заяву.

Таким чином, враховуючи встановлення факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за умовами договору №2 від 15.11.17р. щодо оплати наданих послуг, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не оспорюється, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з подачі питної води, підлягають задоволенню в сумі 2272225,09грн.

Пунктом 7.2 договору сторонами узгоджено, що у разі несвоєчасної оплати послуг водопостачання (п.5.4. та 5.5. договору) споживач повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та предявлено до стягнення 3% річних в загальному розмірі 29512,73 грн. (нараховано за зобовязаннями січня 2018р. - вересня 2018р. за кожним рахунком окремо загалом за період з 02.02.18р. по 04.10.18р. на залишкові суми боргу з урахуванням проведених оплат) та інфляційні витрати у розмірі 18911,84 грн. (нараховано за зобовязаннями січня 2018р. - травня 2018р. за кожним рахунком окремо загалом за період лютий 2018р. - червень 2018р. на залишкові суми боргу з урахуванням проведених оплат).

Перевіривши розрахунки 3% річних судом встановлено, що позивачем невірно визначений період таких нарахувань, а тому наданий розрахунок 3% річних є арифметично невірним.

За перерахунком суду розмір 3% річних складає 26537,57 грн.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню в розмірі 26537,57 грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.18р. у справу №910/24266/16 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

За приписами ч.2 п.3.1 п.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань №14 від 17.12.2013р. (зі змінами та доповненнями) інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений відповідною Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з викладеного слідує, базою для нарахування є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями та яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань, суд дійшов висновку, що позивачем невірно визначений період для нарахування інфляційних нарахувань.

Враховуючи вищевикладене, здійснивши перерахунок інфляційних нарахувань, суд дійшов висновку, що розмір інфляційних нарахувань, який підлягає стягненню становить 16189,02 грн.

Крім того, позивачем нарахована та предявлена до стягнення пеня в розмірі 274653,50грн. (нараховано за зобовязаннями січня 2018р. - вересня 2018р. за кожним рахунком окремо загалом за період з 02.02.18р. по 04.10.18р. на залишкові суми боргу з урахуванням проведених оплат).

За вимогами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді сплати неустойки. Договірна неустойка встановлюється за згодою сторін, тобто її розмір та умови застосування визначаються виключно на їх власний розсуд.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.549 названого Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

За приписом ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Перевіривши розрахунки пені судом встановлено, що позивачем невірно визначений період таких нарахувань, а тому наданий розрахунок пені є арифметично невірним.

За перерахунком суду розмір пені складає 273149,06 грн.

Перевірку розрахунку 3% річних, інфляційних витрат та пені зроблено судом за допомогою програми Ліга Закон.

Щодо поданої відповідачем заяви про зменшення розміру санкцій, суд зазначає наступне:

Частиною 1 ст.233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Також, згідно із ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. При цьому, зменшення розміру неустойки у виняткових випадках є правом, а не обов'язком суду.

Господарський суд об'єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини неналежного виконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони. Наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04.05.18р. у справі №908/1453/14.

Враховуючи вищевикладене, та зважаючи на те, що позивачем не доведено суду понесення збитків унаслідок несвоєчасного виконання відповідачем зобов'язань по оплаті послуг, беручи до уваги ступінь вини відповідача у невиконанні зобовязань перед позивачем, причини такого невиконання, загальновідомі у розумінні ч.3 ст.75 ГПК України обставини проведення АТО на території місця реєстрації та фактичного знаходження підприємства відповідача з 2014 року, що призвело до погіршився фінансового стану відповідача, суд дійшов висновку про наявність виняткових підстав для зменшення розміру пені, що перерахована судом, на 20% у звязку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня в розмірі 218519,25 грн.

При цьому, суд зазначає, що 3% річних та інфляційні витрати не є штрафними санкціями у розумінні ст.230 Господарського кодексу України, тому зменшення їх розміру нормами діючого законодавства не передбачено.

Відповідно до ст.13Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши умови договору, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог та які відповідачем не оспорюються, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково.

Відповідно до ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір частково покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 91, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Комунального підприємства Компанія Вода Донбасу, м.Маріуполь, Донецька область в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства Компанія Вода Донбасу, м.Покровськ, Донецька область, до Комунального підприємства Водоканал Вугледарської міської ради, м.Вугледар, Донецька область про стягнення 2595303,16грн., з яких: 2272225,09грн. основний борг; 18911,84грн. інфляційні нарахування; 29512,73грн. 3% річних та 274653,50грн. пеня, задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства Водоканал Вугледарської міської ради (вул.13 Десантників, буд.13б, м.Вугледар, Донецька область, 85670; ) на користь Комунального підприємства Компанія Вода Донбасу (вул.К. Лібкнехта, буд.177А, м.Маріуполь, Донецька область, 87547; ) в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства Компанія Вода Донбасу (вул.Захисників України, буд.11, м.Покровськ, Донецька область, 85307; ) основний борг в сумі 2272225,09 грн., інфляційні нарахування в сумі 16189,02грн., 3% річних в сумі 26537,57 грн., пеню в сумі 218519,25 грн., судовий збір в сумі 38821,51 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено та підписано 26.12.18р.

Суддя М.О. Лейба