ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.12.2018

Справа № 910/14781/18

Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом комунального підприємства "Київтранспарксервіс"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Столиця-21"

про стягнення заборгованості 22 084,52 грн.

Представники: без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Столиця-21" про стягнення 22 084,52 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач всупереч умов укладеного між сторонами договору №ДНП-2015-11/28 від 30.11.2015 не виконував взяті на себе зобов`язання щодо сплати коштів за експлуатацію фіксованих місць паркування, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 14 826,00 грн. Крім того, за неналежне виконання грошових зобов`язань позивачем нараховано пеню у розмірі 2 247,39 грн., інфляційні втрати у розмірі 3967,44 грн. та 3% річних у розмірі 1043,69 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Даною ухвалою суд у відповідності до ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.

Відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

30.11.2015 року між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (далі – позивач, сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Столиця-21" (далі - відповідач, сторона-2) укладено Договір №ДНП-2015-11/28про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 189 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 21 спеціальне місце для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, за адресою: м. Київ, Голосіївський район, перетин вул. Конєва та вул. Ломоносова в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (надалі – фіксовані місця для паркування), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Пунктом 2.2.6 Договору встановлено, що сторона-2 зобов’язується своєчасно та в повному обсязі здійснювати розрахунки зі стороною-1 згідно з розділом 3 Договору.

Згідно з п. 3.1 Договору плата сторони-2 стороні-1 згідно умов даного договору становить 6,50 грн. за одне місце для платного паркування транспортних засобів на добу, в тому числі: вартість послуг без ПДВ та збору за місця для паркування транспортних засобів - 1,92 грн., ПДВ – 0,38 грн., збір за місця для паркування транспортних засобів – 4,20 грн.

Відповідно до п. 3.2. Договору загальна сума щомісячних платежів сторони-2 стороні-1 по Договору визначена в Графіку платежів (Додаток №1 до даного Договору).

За змістом п. 3.3 Договору розрахунок за цим договором здійснюється шляхом оплати стороно-2 у розмірі 100% щомісячного платежу не пізніше 25 числа поточного місяця відповідно до Графіку платежів (Додаток №1 до Договору).

Відповідач сплачував вартість наданих послуг, що підтверджується прибутковими касовими ордерами №1140 від 25.02.2016, №1160 від 26.02.2016, №1212 від 29.02.2016, №1236 від 01.03.2016, №1792 від 30.03.2016, №2407 від 28.04.2016, №2429 від 29.04.2016, №2813 від 20.05.2016, №3244 від 09.06.2016 банківськими виписками від 18.04.2016, 29.04.2016, 20.05.2016, 10.06.2016.

Згідно Додаткової угоди №1 від 10.06.2016 року сторони дійшли згоди розірвати договір з 12.06.2016, у зв’язку з чим фіксовані місця для паркування вважаються повернутими позивачу.

За доводами позивача, починаючи з червня 2016 року відповідач припинив виконувати свої зобов’язання за договором, а саме сплачувати кошти за експлуатацію фіксованих місць паркування, що стало причиною виникнення заборгованості.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з претензіями №053/05-3419/1 від 23.11.2016 та №053/05-674 від 07.03.2017, у яких просив відповідача сплатити існуючу заборгованість за договором ДНП-2015-11/28 від 30.11.2015.

Крім того, позивачем 15.11.2018 ідентифікаційний код 35210739направлено на адресу Відповідача акти надання послуг № 3435 від 30.06.2016, №2415 від 31.05.2016, №1707 від 30.04.2016, №805 від 30.03.2016, ИП – 0003694 від 29.02.2016. Судом встановлено, що зазначені акти наданих послуг отримані відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати .майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За умовами ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України зазначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що на виконання умов договору №ДНП-2015-11/28від 30.11.2015 позивач надав для експлуатації відповідачу фіксовані місця для паркування, починаючи з 01.02.2016 за відповідну плату.

Крім того, судом також встановлено, згідно Додаткової угоди №1 від 10.06.2016 року сторони дійшли згоди розірвати договір з 12.06.2016.

При цьому, з наявної у матеріалах справи оборотно-сальдової відомості по рахунку 3614 за грудень 2015 - жовтень 2018, картки рахунку 3614 за вказаний період та Акту звірки взаєморозрахунків вбачається, що відповідач сплачував вартість наданих послуг протягом лютого-червня 2016 року, що свідчить про визнання позивачем факту надання послуг та погодження з їх вартістю.

У тож же час з відповідач не повністю розрахувався за надані послуги у травні 2016 року в сумі 84 грн. та червні 2016 року в період з 01.06.2016 по 12.06.2016, тобто по дату розірвання договору, у сумі 14 742,00 грн., у зв’язку з чим у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 14 826,00 грн., строк оплати щодо яких, станом на момент розгляду спору, настав.

Відповідно до п. 7 ст. 180 Господарського кодексу України закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Зважаючи на те, що факт наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю "Столиця-21" заборгованості за договором №ДНП-2015-11/28 від 30.11.2015належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 14 826 грн. визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що відповідач у передбачений договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Оскільки відповідач припустився прострочення сплати платежів, позивач керуючись п. 4.2. Договору просить суд стягнути з останнього пеню у розмірі 2 247,39 грн.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань”, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.4.2 договору за несвоєчасне перерахування плати, зазначеної в п.3.1 цього договору, сторона-2 сплачує стороні-1 пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожний день прострочення від суми несплати.

Пунктом 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань” №14 від 17.12.2013 року передбачено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4, 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд встановив, що її розмір є правильним, а відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню на суму 2 247,39грн.

Крім того, позивач на підставі ст. 625 ЦК України просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 3967,44 грн. та 3% річних у розмірі 1043,69 грн.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Перевіривши розрахунки інфляційних втрат та 3 % річних суд встановив, що останні є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 3967,44 грн. та 3% річних у розмірі 1043,69 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов’язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем відзиву на позовну заяву, контррозрахунку суми позовних вимог та будь-яких заперечень по суті позовних вимог не надано, доводів позивача у встановленому законом порядку не спростовано.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Комунального підприємства "Київтранспарксервіс", з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст. 129, ч. 9 ст. 165, ст.ст. 236-238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Столиця-21" (вул. Набережно-Хрещатицька, буд. 8В, м. Київ, 04070, ідентифікаційний код 39317567) на користь Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (01030, м. Київ, вул. Леонтовича, 6, ідентифікаційний код 35210739) основну суму заборгованості у розмірі 14 826 (чотирнадцять тисяч вісімсот двадцять шість) грн. 00 коп.; пеню у розмірі 2 247 (дві тисячі двісті сорок сім) грн. 39 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 967 (три тисячі дев’ятсот шістдесят сім) грн. 44 коп., 3% річних у розмірі 1 043 (одна тисяча сорок три гривні) грн. 69 коп. та судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя           С.М. Мудрий