РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2018Справа № 910/11588/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Бородині В.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Краснодонвугілля"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Промексперт"

про визнання договору недійсним

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Краснодонвугілля" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Промексперт" (далі-відповідач) про визнання недійсним договору № 361/385У/09-16 КУО укладеного 12.09.2016 року між Приватним акціонерним товариством "Краснодонвугілля" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Промексперт".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Промексперт" підписаний директором ОСОБА_1, проте, позивач має сумнів щодо вільного волевиявлення відповідача на укладення договору, у зв'язку з тим, що підпис зазначеної особи на самому договорі та в актах здачі - приймання виконаних робіт виконаний по різному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.09.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 11.10.2018.

01.10.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що договір № 361/385У/09-16 КУО від 12.09.2016 підписаний саме керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Промексперт" ОСОБА_2 та зобов'язання за цим договором відповідачем виконані в повному обсязі.

У судовому засіданні 11.10.2018 суд на місці ухвалив продовжити строк проведення підготовчого провадження у справі № 910/11588/18 на 30 днів та відклав підготовче засідання на 15.11.2018.

15.11.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду представник відповідача подав документи на виконання вимог ухвали суду від 05.09.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/11588/18 призначено на 13.12.2018.

У дане судове засідання представники сторін не з'явились, причин неявки суду не повідомили, однак про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується розпискою про відкладення розгляду справи та списком згрупованих поштових відправлень, з відтиском печатки поштового відділення - 22.11.2018

Крім того, відповідно до ч. 2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Частинами 1, 2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» визначено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що сторони мали право та дійсну можливость ознайомитись, з ухвалами суду у даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Приймаючи до уваги, що представники сторін були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників сторін не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 13.12.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

12.09.2016 року між Приватним акціонерним товариством "Краснодонвугілля" (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Промексперт" (далі - виконавець) укладено договір № 361/385У/09-16КУО, умовами якого передбачено, що замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання на виконання робіт по інструментальному обстеженню металоконструкцій і експертизи технічного стану будівель і споруд СП "ГЗФ" Самсонівська ".

Термін виконання робіт: до 31.12.2016 (п. 1.3 договору).

Відповідно до п. 2.1. договору, за виконану проектно-вишукувальну документацію, згідно з цією угодою, замовник перераховує виконавцю: 593 320, 54 грн. згідно з протоколом про договірну ціну (додаток № 2 до договору).

Згідно п. 3.3. договору, по закінченню робіт на проектуванні, виконавець надає замовнику акт здачі-приймання проектних робіт с доданням до нього звіту про результати обстеження будівель та паспортів технічного стану будівель та споруд.

У п. 3.4. договору встановлено, що замовник протягом 15 календарних днів з дня отримання акта здачі-приймання проектних робіт і звітної документації, зазначеної в п. 3.3. договору, зобов'язаний направити виконавцю підписаний акт здачі-приймання проектних робіт або вмотивовану відмову від приймання робіт. У випадку не підписання здачі-приймання робіт у визначений договором строк і ненадання вмотивованої відмови, вказаний акт вважається підписаним, а робота прийнятою.

Термін дії договору з моменту його підписання і до 31.12.2016 року або до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором (п. 9.1. договору).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем були виконані роботи згідно договору на загальну суму 593 320, 54 грн., а відповідачем прийняті виконані роботи, що підтверджується актами здачі-приймання виконаних робіт № 01 від 31.10.2016, № 02 від 30.10.2016 та № 03 від 29.12.2016, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств (копії у матеріалах справи).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що спірний договір з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Промексперт" підписаний директором ОСОБА_1, проте, позивач має сумнів щодо вільного волевиявлення відповідача на укладення договору, у зв'язку з тим, що підпис зазначеної особи на самому договорі та в актах здачі - приймання виконаних робіт виконаний по різному.

В свою чергу, відповідач проти позову заперечує, зазначаючи про вільне волевиявлення ТОВ "Компанія Промексперт" щодо укладення договору № 361/385-У/09-16 КУО від 12.09.2016 та про підписання його уповноваженою на те особою з необхідним обсягом цивільної дієздатності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Змістом статті 837 Цивільного кодексу України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до статті 846 Цивільного кодексу України, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов'язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов'язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. (ст. 853 Цивільного кодексу України)

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за змістом якого вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Як встановлено судом, 12.09.2016 року між Приватним акціонерним товариством "Краснодонвугілля" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Промексперт" (виконавець) укладено договір № 361/385У/09-16КУО, умовами якого передбачено, що замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання на виконання робіт по інструментальному обстеженню металоконструкцій і експертизи технічного стану будівель і споруд СП "ГЗФ" Самсонівська ".

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тож, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

Так, відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (ч. 1 ст. 239 Цивільного кодексу України).

Так, з договору № 361/385У/09-16КУО від 12.09.2016 вбачається, що останній підписаний від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Промексперт" директором ОСОБА_1, який діяв на підставі Статуту.

Як стверджує позивач, останній має сумнів щодо вільного волевиявлення відповідача на укладення договору, у зв'язку з тим, що підпис директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Промексперт" ОСОБА_1 на самому договорі та в актах здачі - приймання виконаних робіт виконаний по різному.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 статті 78 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Пунктом 3.3. договору встановлено, що по закінченню робіт на проектуванні виконавець надає замовнику акт здачі-приймання проектних робіт с доданням до нього звіту про результати обстеження будівель та паспортів технічного стану будівель та споруд.

З матеріалів справи вбачається, що 31.10.2016, 30.11.2016 та 29.12.2016 між сторонами були підписані акти здачі-приймання виконаних робіт №№ 01, 02, 03 на загальну суму 593 320, 54 грн. та звіти про результати обстеження будівель.

Суд зазначає, що від імені позивача вказані акти підписані фінансовим директором ОСОБА_3 та містяться відбитки печатки Приватного акціонерного товариства "Краснодонвугілля", вказані обставини не заперечуються позивачем.

В свою чергу, від імені відповідача вказані акти підписані директором ОСОБА_4, та скрпілені печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Промексперт", при цьому, відповідач у відзиві на позовну заяву підтверджує обставини щодо підписання від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Промексперт" уповноваженою на те особою договору №361/385-У/09-16 КУО від 12.09.2016 та акти здачі-приймання виконаних робіт № 01 від 31.10.2016, № 02 від 30.10.2016 та № 03 від 29.12.2016.

Частиною 1 ст. 241 Цивільного кодексу України передбачено, що, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 р. № 11 наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т.ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014р. у справі №3-59гс14.

Як вбачається із матеріалів справи та не спростовано позивачем, роботи згідно актів здачі-приймання виконаних робіт № 01 від 31.10.2016, № 02 від 30.10.2016 та № 03 від 29.12.2016на загальну суму 593 320, 54 грн. ним були прийняті.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що прийняття позивачем від відповідача за договором робіт згідно актів здачі-приймання виконаних робіт № 01 від 31.10.2016, № 02 від 30.10.2016 та № 03 від 29.12.2016 на загальну суму 593 320, 54 грн. свідчить про схвалення позивачем укладеного між сторонами договору №361/385-У/09-16 КУО від 12.09.2016.

Згідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, суд зазначає, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували, що договір №361/385-У/09-16 КУО від 12.09.2016 суперечить нормам Цивільного кодексу України або іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не доведено відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, наведені позивачем обставини, не мають своїм наслідком визнання договору недійсним, оскільки останній не навів, а суд не встановив фактів, які б підтверджували укладення спірного договору за відсутність вільного волевиявлення, при цьому позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували, що підпис директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Промексперт" ОСОБА_1 на самому договорі та в актах здачі - приймання виконаних робіт виконаний по різному.

Отже, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Краснодонвугілля" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Промексперт" про визнання договору недійсними не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено: 26.12.2018

Суддя С. О. Щербаков