ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2018 Справа №914/1609/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрозахист Донбас, смт. Чабани, Києво-Святошинський район, Київська область

до відповідача: ОСОБА_1 товариство з обмеженою відповідальністю Нива, с. Банюнин, Камянка-Бузький район, Львівська область

про: стягнення заборгованості в розмірі 20 425 774,97 грн за договором поставки №ІМ 14/16 від 30.03.2016

Суддя Ділай У.І.

Секретар Куць М.Я.

За участі представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 представник (Довіреність №б/н від 05.02.2018)

Від відповідача: не зявився.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини.

На розгляд Господарського суду Львівської області справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрозахист Донбас, до відповідача ОСОБА_1 товариство з обмеженою відповідальністю Нива, про стягнення заборгованості в розмірі 20 425 774,97 грн за договором поставки №ІМ 14/16 від 30.03.2016.

Ухвалою суду від 03.09.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 27.09.2018.

Ухвалою суду від 27.09.2018 підготовче судове засідання відкладено на 11.10.2018.

Ухвалою від 11.10.2018 продовжено строк підготовчого провадження та відкладено на 07.11.2018.

Ухвалою від 07.11.2018 підготовче судове засідання відкладено на 22.11.2018.

Ухвалою від 29.11.2018 підготовче судове засідання відкладено на 10.12.2018.

Ухвалою від 10.12.2018 підготовче провадження закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 26.12.2018.

Представник позивача в судовому засіданні 26.12.2018 підтримав позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві та з посиланням на матеріали справи.

Відповідач явки повноважного представника в судове засідання 26.12.2018 не забезпечив, причин неявки та невиконання вимог ухвал суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Поштові конверти, направлені відповідачу на адресу, зазначену в позовній заяві повернуті поштовим відділенням із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходження відповідача зазначено: 80454, Львівська область, Камянка-Бузький район, село Банюнин. На таку ж адресу скеровувались судом ухвали у даній справі.

Господарським судом виконані всі можливі заходи щодо сповіщення відповідача про час та місце судового засідання.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобовязує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обовязку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

У звязку з тим, що відповідач не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, подання відзиву на позов та доказів, а матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін і неявка відповідача не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку ч. 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України за наявними у ній матеріалами.

В процесі розгляду матеріалів справи суд -

встановив:

30 березня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № ІМ 14/16, відповідно до п. 1.1. якого позивач зобовязався передати у власність покупця товар, а відповідач зобовязався прийняти та сплатити за нього грошову суму.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 7 455 246,76 грн, що підтверджується копіями видаткових накладних та копіями довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, долучених до матеріалів справи (оригінали оглянуто судом).

Вказані операції відображені в податковому обліку позивача, відповідно до витягу з ЄРПН №11877 від 20.02.2018.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що порядок розрахунків визначається в додатках до договору.

Відповідно до п.3.5. договору, товар що був переданий покупцю в межах цього договору тільки згідно накладних (без підписання додатків), має бути оплачений ним не пізніше 10 днів з моменту отримання товару за накладною. Пункт 3.6 договору передбачає, що оплата товару вважається здійсненою в момент зарахування коштів на рахунок постачальника.

В пунктах 3 всіх Додатків до даного договору сторони погодили оплату товару різними частинами (80, 20 та 100 %) на різні дати.

Договір набуває чинності з дня його підписання представниками обох сторін діє до повних розрахунків (п.11.2 договору).

Позивач виконав взяті зобовязання щодо поставки товару відповідачу. Натомість, відповідач частково розрахувався за поставлену продукцію, в результаті утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 6 970 348,84 грн (з урахуванням повернення товару на суму 184897,92 грн, що підтверджується накладною на повернення №49 від 19.04.2016).

Спір виник внаслідок того, що відповідач не виконав договірних зобов'язань щодо своєчасної сплати вартості поставленого товару, ТзОВ Агрозахист Донбас звернулося до господарського суду Львівської області із позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 6 970 348,84 грн основного боргу, 1 394 069,77 грн 20% штрафу, 1 618 687,93грн. інфляційних втрат, 6 524 837,24грн 48% річних, 3 927 831,19грн пені.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Як підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач уклали договір поставки № ІМ 14/16 від 30.03.2016, у звязку із чим набули взаємних прав і обовязків.

За договором поставки, відповідно до вимог п. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Позивач свої зобов'язання щодо передачі товару за спірним договором виконав повністю, що підтверджується копіями видаткових накладних, долучених до матеріалів справи (оригінал оглянуто в судом). Відповідач оплату за поставлений товар здійснив частково, в результаті утворилась заборгованість в розмірі в сумі 6 970 348,84 грн.

Підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідач про дійсність поставки та проти наявності заборгованості не заперечив, не спростував доводів позовної заяви, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового розгляду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідач самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобовязання відповідачем не подано.

Отже, відповідач своїх зобовязань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобовязань щодо оплати заборгованості за поставлений товар у розмірі 6 970 348,84 грн.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок, підстави та правильність нарахування суми інфляційних втрат, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, судом встановлено, що позивач правомірно просить 1 618 687,93грн інфляційних втрат.

Щодо позовної вимоги про стягнення 6 524 837,24грн 48% річних суд зазначає наступне.

Відповідно до умов п. 7.7 договору передбачено, нарахування 48% річних за невиконання зобовязання з оплати товару.

Частиною третьою статті 692 ЦК України встановлено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Отже, зазначена норма встановлює право продавця (постачальника) у разі несвоєчасної оплати товару покупцем вимагати від останнього оплати товару та процентів за користування чужими грошовими коштами.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Виходячи із положень вказаної статті, сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних.

Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів (п. 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань).

Відтак, перевіривши поданий позивачем розрахунок 48% річних за прострочення виконання, судом встановлено, що позивачем допущені помилки у нарахуванні суми 48% річних. За розрахунком суду на користь позивача з відповідача слід стягнути 6 522 006,08грн 48% річних. В задоволенні решти вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 927 831,19грн пені суд зазначає наступне.

За умовами п. 7.1.1 договору, Покупець сплачує пеню Продавцеві в разі несвоєчасної оплати за товар. Розмір пені визначений як подвійна облікова ставка НБУ від несвоєчасно оплаченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до положень п. 7.1.1 договору та ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», судом встановлено, що позивачем допущено арифметичні помилки в нарахуванні суми пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України. За розрахунком суду на користь позивача з відповідача слід стягнути 3 924 495,05грн пені. В задоволенні решти вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 1 394 069,77 грн 20% штрафу суд зазначає наступне.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Відповідно до умов п. 7.8 договору сторони узгодили, що у разі прострочення платежу більш ніж на 10 днів, покупець сплачує штраф в розмірі 20 відсотків від суми неоплаченого товару.

У випадку порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі стягнення штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором штрафу не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України, штраф є формою неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видом штрафної санкції.

Оскільки, п. п. 7.8 договору сторонами узгоджено умову про забезпечення виконання зобовязання у вигляді неустойки (штрафу), суд прийшов до висновку задоволити вимогу позивача про стягнення з відповідача 1 394 069,77 грн 20% штрафу.

Оскільки спір виник з вини відповідача, судовий збір покладається на останнього, пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 4, 7 ,13, 14, 73, 74, 76-79, 91, 96, 120, 123, 129, 233, 236, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задоволити частково.

2.Стягнути з ОСОБА_1 товариство з обмеженою відповідальністю Нива (80454, Львівська область, Камянка-Бузький район, село Банюнин, ідентифікаційний код 03760823) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрозахист Донбас (08162, Київська область, Києво-Святошинський район, смт. Чабани, вул. Машинобудівників, 4В, ідентифікаційний код 30048,84 грн основного боргу, 1394069,77 грн 20% штрафу, 1618687,93грн. інфляційних втрат, 6522006,08грн 48% річних, 3924495,05грн пені та 306444,12 грн судового збору

3.В задоволенні вимог про стягнення 2831,16грн 48% річних та 3336,14грн пені відмовити.

4.Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст.ст. 241, 256, 257 ГПК України. Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст складено 29.12.2018.

Суддя Ділай У.І.