РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.11.2018Справа № 910/23359/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., при секретарі судового засідання Мартинюк М.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, ВУЛИЦЯ БОГДАНА ХМЕЛЬНИЦЬКОГО, будинок 6; )

до Публічного акціонерного товариства "Київгаз" (01103, м. Київ, ВУЛИЦЯ МИХАЙЛА БОЙЧУКА, будинок 4Б; )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, КЛОВСЬКИЙ УЗВІЗ, будинок 9/1; )

про стягнення 104 293 747, 30 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Бернацька О.В.- довіреність № 14-7014-69 від 14.04.2017 року ;

від відповідача: Шимко Л.М. - довіреність № Д-126/17 від 21.11.2017 року;

від відповідача: Мельник О.В. - довіреність № Д-07/18 від 19.01.2018 року; від третьої особи: Хромов О.І. - довіреність № 1-247 від 17.10.2018 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київгаз" про стягнення 104 293 747,30 грн. заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу №13-325-Н від 08.01.2013 року з яких 67 246 327,69 грн. основного боргу за отриманий природний газ, 23 131 987,81 грн. пені, 11 065 752,94 грн. інфляційних втрат та 2 849 678, 86 грн. 3 % річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору купівлі-продажу природного газу №13-325-Н від 08.01.2013 року в частині своєчасної та повної оплат поставленого за договором природного газу, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість, за наявності якої позивачем нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції у вказаних сумах.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Після нового розгляду, рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 року у справі №910/23359/15 позов задоволено частково, припинено провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 52 513 088,11 грн., стягнуто з ПАТ "Київгаз" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 2 164 401,84 грн. 3% річних, 7 527 670,38 грн. інфляційних втрат, 4 086 670,71 грн. пені та 2 518,53 грн. витрат зі сплати судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 26.07.2018 року рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 у справі №910/23359/15 скасовано в частині стягнення пені в сумі 4 086 670,71 грн., в частині відмови у задоволенні в стягненні пені в сумі 4 086 670,71 грн. та в частині стягнення судового збору в сумі 5 727,23 грн., в зазначених частинах справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 року у справі №910/23359/15 залишено без змін.

09.08.2018 року до канцелярії Господарського суду міста Києва від Верховного Суду надішли матеріали справи №910/23359/15 в 12-и (дванадцять) томах.

За наслідками проведення автоматизованого розподілу судової справи між суддями (розпорядження керівника апарату Кривенко О.М. від 09.08.2018 року №05-23/14145) справу №910/23359/15 передано для розгляду судді Якименко М.М.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VІІІ, чинної з 15.12.2017 року, передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, оскільки провадження у справі №910/23359/15 було порушене до набрання чинності новою редакцією Господарського процесуального кодексу України, суд здійснює розгляд даної справи за правилами, які діють після набрання чинності новою редакцією Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали господарської справи, суд дійшов висновку про відповідність її вимогам, встановленим ст.ст. 162, 164, 172 Господарського процесуального кодексу України, та про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.08.2018 року справу прийнято до розгляду суддею Якименко М.М., приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 18.09.2018 року.

На підставі ст. 183 ГПК України підготовче засідання відкладено на 03.10.2018 року.

В судовому засіданні 03.10.2018 року та 17.10.2018 року судом оголошено перерву до 17.10.2018 року та 24.10.2018 року.

В судовому засіданні 24.10.2018 року, враховуючи те, що судом остаточно з'ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 14.11.2018 року.

В судовому засіданні 14.11.2018 року судом оголошено перерву до 21.11.2018 року.

18.09.2018 року через канцелярію суду позивачем подано клопотання, в якому позивач просить суд долучити до матеріалів справи уточнений розрахунок пені згідно висновків постанови Верховного Суду від 26.07.2018 року сумі, а саме просить суд стягнути з відповідача пеню в загальні сумі 9533507,19 грн. за період з 21.07.2015 року по 20.12.2015 року (за травень, червень 2015 року).

03.10.2018 року представником відповідача через канцелярію суду подано клопотання про долучення до матеріалів справи контррозрахунку пені з 21.07.2015 року по 17.08.2015 року в сумі 2736760,92 грн.

Окрім цього, 03.10.2018 року відповідачем подано клопотання про зменшення пені на підставі ст. 551 ЦК України та ст. 223 ГК України, посилаючись на важкий фінансовий стан відповідача, незначне порушення строків оплати та сплату у короткий термін, а також наявність поважних причин неналежного виконання зобов'язань відповідачем.

03.10.2018 року відповідачем подано клопотання про застосування на підставі ст. ст. 257, 258, 267 ЦК України строку позовної давності до позовних вимог про стягнення пені та відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення пені поза межами річного строку позовної давності.

Також 17.10.2018 року через канцелярію суду відповідачем подано відзив на позовну заяву в частині стягнення пені, в якому не погоджується із наданим позивачем 18.09.2018 року до суду розрахунком пені за спірним Договором № 13-325-Н від 08.01.2013 року, вважає розрахунок позивача безпідставним, необґрунтованим та таким, що здійснений без урахуванням вимог (вказівок) викладених у постанові Верховного Суду від 20.07.2018 року, здійснений за межами строків позовної давності, що не відповідає дійсним обставинам справи та заявленим позовним вимогам.

При цьому відповідач просить суд в задоволенні позовних в частині стягнення пені за період прострочення, нарахованих до 31.08.2014 року та після 31.08.2015 року - відмовити у зв'язку із закінченням річного строку позовної давності, та частково задовольнити позовні вимоги в частині стягнення пені за період з прострочення з 21.07.2015 року по 17.08.2015 року в сумі 2 736 760,92 грн. та зменшити розмір нарахованої пені на 90 відсотків.

17.10.2018 року позивачем подані заперечення проти застосування строків позовної давності, в яких просить суд відмовити в застосуванні позовної давності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Окрім цього позивачем 17.10.2018 року подані заперечення на клопотання відповідача про зменшення пені.

24.10.2018 року через канцелярію суду позивачем подана відповідь на відзив, в якій просить суд задовольнити позовні вимоги, оскільки у постанові Верховного Суду від 26.07.2018 року встановлено факт, що судами попередній інстанцій на підставі власної оцінки доказів встановлено, що оплата отриманого природного газу здійснювалась відповідачем з порушенням встановлених умовами договору строків, а також нараховані штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні з невиконаним зобов'язанням за Договором купівлі-продажу природного газу, та відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що ПАТ «Київгаз» є збитковим підприємством та має важкий фінансовий стан, а тому зменшення розміру пені на 90% є необґрунтованим.

В судові засідання 14.11.2018 року та 21.11.2018 року з'явились уповноважені представники позивача, відповідача та третьої особи.

В судових засіданнях 14.11.2018 року та 21.11.2018 року уповноважений представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Уповноважений представник відповідача в судових засіданнях 14.11.2018 року та 20.11.2018 року проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, а також підтримав клопотання про застосування строку позовної давності та зменшення пені.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 21.11.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судами під час розгляду даної справи, 08.01.2013 року між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець за договором) та ПАТ "Київгаз" (покупець за договором) було укладено договір купівлі-продажу природного газу №13-325-Н (далі - договір), відповідно до п.1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах договору.

Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації населенню (п. 1.2 договору).

Кількість та якість газу врегульована сторонами в розділі 2 договору, згідно з п.п.2.1.1, 2.1.2 якого продавець надає покупцеві у 2013 році газ в обсязі до 323 810,0 тис. куб. м. Обсяги газу, що планується передати за договором (далі - планований обсяг), можуть змінюватися сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку. Допускається відхилення місячного обсягу переданого газу в розмірі +/-5% від узгодженого сторонами згідно з п. 2.1 договору планованого обсягу продажу газу без коригування планового обсягу.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п.п.3.3, 3.4 договору).

Порядок та умови проведення розрахунків визначені сторонами в розділі 6 договору, згідно з п.п.6.1, 6.5, 6.6 якого оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п.6.2 договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі. Сторони погоджуються, що сума, яка була сплачена покупцем понад вартість фактично отриманого газу за розрахунковий місяць, зараховується сторонами як погашення заборгованості покупця перед продавцем за минулі періоди за договором, а у випадку відсутності простроченої заборгованості за договором сума, яка була сплачена покупцем понад вартість фактичного отриманого газу за розрахунковий місяць, зараховується продавцем як авансовий платіж на наступний розрахунковий місяць. Звірка розрахунків здійснюється сторонами на підставі відомостей про фактичну оплату вартості спожитого газу покупцем та акта приймання-передачі газу протягом 10-ти днів з дня винесення вимоги однією із сторін.

Пунктом 11.1 договору передбачено, що останній набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2013 і діє в частині реалізації газу до 31.12.2013, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

В подальшому протягом 2013-2015 років між сторонами було укладено додаткові угоди до договору, зокрема, № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, в яких сторони дійшли згоди внести зміни до п.п.1.1, 2.1, 5.1, 5.2, 5.4, 6.1, 7.2, 9.1, 9.2, 11 та доповнити договір пунктом 7.4., відповідно до якого продавець звільняється від відповідальності (штраф, пені та інше) за несвоєчасну та/або неповну поставку природного газу у разі відсутності у продавця по незалежним від нього обставинам достатнього ресурсу природного газу на дату складання акту приймання-передачі газу.

При цьому, серед іншого, вказаними додатковими угодами сторонами коригувалися кількість та ціна газу, загальна сума вартості природного газу, порядок оплати газу, відповідальність сторін та строк дії договору.

Так, відповідно до п. 6.1 договору в редакції додаткової угоди №3 від 28.04.2014 оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки; у разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Додатковою угодою №8 від 19.06.2015 року сторони погодили викласти ст. 11 договору в наступній редакції: Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2013, і діє в частині реалізації газу до 30.06.2015 (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

При цьому звертаючись з даним позовом до суду, позивач посилався, що на виконання умов договору у період з січня 2013 року по червень 2015 року ПАТ "НАК "Нафтогаз України" поставило ПАТ "Київгаз" природний газ в обсязі 552 321,071 тис. куб. м на загальну суму 602 815 761,47 грн., однак, в порушення умов договору, відповідач не оплатив в повному обсязі поставлений газ, що призвело до виникнення заборгованості, яка за розрахунками позивача становить 67 246 327,69 грн. У зв'язку з відмовою відповідача погасити вказану суму заборгованості, крім вимог про стягнення основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача 11 065 752,94 грн. інфляційних втрат, 2 849 678,86 грн. 3% річних та 23 131 987,81 грн. пені.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Після нового розгляду, рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 у справі №910/23359/15 позов задоволено частково, припинено провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 52 513 088,11 грн., стягнуто з ПАТ "Київгаз" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 2 164 401,84 грн. 3% річних, 7 527 670,38 грн. інфляційних втрат, 4 086 670,71 грн. пені та 12 518,53 грн. витрат зі сплати судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судом було застосовано строк позовної давності до позовних вимог про стягнення пені - за період прострочення «до 31 серпня 2014 р.» та «після 31 серпня 2015 р.» оскільки строк позовної давності закінчився, в цій частині позовних вимог позивачу відмовлено у їх задоволенні, в іншій частині позовні вимоги щодо стягнення пені задоволено частково, зменшено розмір пені на 50% та присуджено до стягнення - 4 086 670,71 грн. пені.

Позовні вимоги щодо стягнення пені, заявлені позивачем в межах строків позовної давності, судом було задоволено частково та в порядку п.3 ч.1 ст.83 ГПК України (в редакції, чинній до вступу в дію Закону України від 03.10.2017 року № 2147-УІІІ) застосовано ст.233 ГК України та ст.616 ЦК України і зменшено розмір пені до стягнення на 50%.

В подальшому постановою Верховного Суду від 26.07.2018 року постанову рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 у справі №910/23359/15 скасовано в частині стягнення пені в сумі 4 086 670,71 грн., в частині відмови у задоволенні в стягненні пені в сумі 4 086 670,71 грн. та в частині стягнення судового збору в сумі 5 727,23 грн., в зазначених частинах справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 у справі №910/23359/15 залишено без змін.

За приписами ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи, тощо.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

За таких обставин суд вважає встановлені вищезазначеним рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 року, постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 року та постановою Верховного Суду від 26.07.2018 року у справі № 910/20697/15, факти такими, що мають преюдиціальне значення і доказування не потребують, зокрема, щодо обставин виконання сторонами умов договору купівлі-продажу природного газу №13-325-Н від 08.01.2013 року, зокрема, факт виконання господарської операції про передачу відповідачеві за період з січня 2013 року по червень 2015 року обсягу природного газу на загальну суму 602 815 761,47 грн.

Окрім цього, судами попередніх інстанцій на підставі власної оцінки доказів встановлено, що оплата отриманого природного газу здійснювалась відповідачем з порушенням встановлених умовами договору строків, в зв'язку з чим судом задоволені позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача нарахованих згідно ст. 625 ГПК України 2 164 401,84 грн. 3% річних та 7 527670,38 грн. інфляційних втрат.

Наразі за результатами перегляду справи № 910/23359/15, скасовуючи частково рішення першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення пені в сумі 4 086 670,71 грн. та в частині відмови у задоволенні в стягненні пені в сумі 4 086 670,71 грн., Верховний Суд дійшов до висновків, що суди попередніх судових інстанцій належним чином не з'ясували обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, а саме умов, на яких сторони передбачили підстави покладання та порядок нарахування до сплати покупцем пені за порушення строків розрахунків за отриманий природний газ.

При цьому Верховним Судом враховано правові позиції Верховного Суду, викладені в постанові від 22.03.2018 року у справі №910/15065/16 та у постанові від 28.03.2018 року у справі №907/529/16.

Так, згідно з частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Цивільного кодексу України, законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено ст. 549 ЦК України, ст.ст. 230-232 ГК України, а також Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п. 7.2 договору, у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п. 7.2 договору в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 року, у разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу (розділ ХІ договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 6.1 договору).

До розділу ХІ договору сторонами вносились зміни, зокрема, додатковими угодами № 2 від 31.12.2013 року, № 6 від 22.12.2014 року, № 7 від 20.03.2015 року, № 8 від 19.06.2015 року, згідно з останньою редакцією ст. 11 "Строк дії договору" договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 30 червня 2015 року (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Зокрема, відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у вище зазначених постановах, нарахування пені здійснюється на заборгованість, що існувала станом на дату закінчення дії договору і відповідно нараховується починаючи з 21 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору.

Таким чином, враховуючи те, що пункт 7.2. договору містить вказівку на подію, а саме: не здійснення оплати отриманого природного газу до 20-го числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору, враховуючи загальні положення обчислення строків, закріплені в статтях 253, 254 Цивільного кодексу України, перебіг строку нарахування пені у спірних правовідносинах, що склались між сторонами, починається з 21.07.2015 року, тобто з наступного дня після 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині реалізації газу.

Як встановлено судами під час попереднього розгляду даної справи, станом на дату закінчення дії Договору (30.06.2015 року) існувала заборгованість за поставлений природний газ у травні та червні 2015 року.

Суд зазначає з урахуванням постанови Верховного Суду від 20.07.2018 року у даній справі, що нарахування пені за спірним Договором починається з 21.07.2015 року, тобто з наступного дня після 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині реалізації газу, та нараховується в межах строків нарахування заявлених позовних вимог.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 31.08.2015 року до відповідача про стягнення коштів за Договором № 13-325-Н від 08.01.2013 р. та відповідно до заявлених позовних вимог надав розрахунок штрафних санкцій за період з 20.02.2013 року по 17.08.2015 року.

Після передачі справи на новий розгляд позивачем 18.09.2018 року подано розрахунок пені за період з 21.07.2015 року по 20.12.2015 року (включно) на суму 9 533 507,19 грн.

В той же час, позивачем не подано заяву про зміну розміру позовних вимог, а тому суд розглядає вимоги в частині пені з урахування періоду нарахування, заявленого позивачем у позовній заяві.

За результатами здійсненої судом перевірки нарахування заявленої позивачем до стягнення пені встановлено, що розмір останньої, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного позивачем періоду та враховуючи висновки суду, становить 2 753 115,82 грн., а отже є меншим, ніж заявлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасну оплату переданого за Договором газу підлягають частковому задоволенню у розмірі, нарахованому судом, а саме 2 753 115,82 грн.

Щодо заявленого відповідачем клопотання зменшення розміру пені суд зазначає, що за приписами статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому береться до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому При вирішенні питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд об'єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Водночас, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013.

Суд зазначає, що зменшення суми пені до 1,00 грн. є значним та не повною мірою узгоджується з приписами ст. 551 ЦК України, ст. 223 ГК України щодо врахування інтересів як боржника, так і кредитора при зменшенні судом розміру неустойки (штрафних санкцій).

При цьому відповідачем не доведено наявності виняткових обставин, що визначені у вказаних приписах ст. 233 ГК України та з наявністю яких законодавець пов'язав виникнення підстав для зменшення розміру штрафних санкцій судом, не надано належних та допустимих доказів збитковості ПАТ «Київгаз», а тому у задоволенні відповідного клопотання відповідача про зменшення суми пені судом відмовлено.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності суд зазначає, що під час попереднього судового розгляду судом було застосовано позовну давність до позовних вимог про стягнення нарахованої пені за період прострочення до 31.08.2014 року, про що зазначено в рішенні Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 року, яке у вказаній частині сторонами не оскаржувалось та є чинним. В свою чергу, позивачем період нарахування пені обмежений 17.08.2015 року.

Згідно частини першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «ГарсіяРуїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «ХіроБалані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та МесропМовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З урахуванням вищевикладеного, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236 - 238, 240, 241, 255, 256 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Київгаз" (01103, м. Київ, вул. Михайла Бойчука, будинок 4Б, ) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, будинок 6, ) 2 753 115 (два мільйони сімсот п'ятдесят три тисячі сто п'ятнадцять) грн. 82 коп. - пені, 1929 (одну тисячу дев'ятсот двадцять дев'ять) грн. 20 коп. - судового збору.

3. В решті задоволення позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" та ст. 256 Господарського процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 04.02.2019 року.