ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.12.2018

Справа № 910/13069/18

За позовом Комунального підприємства “Теплопостачання міста Одеси”

до Приватного акціонерного товариства “Телесистеми України”

про стягнення грошових коштів

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Кукота О.Ю.

Представники сторін: не з’явилися.

СУТЬ СПОРУ:

1 жовтня 2018 року до Господарського суду міста Києва від Комунального підприємства “Теплопостачання міста Одеси” (позивач) надійшла позовна заява № 02-01-01-800 від 27.09.2018 року до Приватного акціонерного товариства “Телесистеми України” (відповідач) про стягнення заборгованості за угодою про погашення заборгованості № ТМО-323/16 від 08.08.2016 року в сумі 582 487,63 грн. з них: основного боргу - 361 002,97 грн. (триста шістдесят одна тисяча дві гривні 97 копійок), пені - 120 534,20 грн. (сто двадцять тисяч п’ятсот тридцять чотири гривні 20 копійок), втрат від інфляції - 88 806,72 грн. (вісімдесят вісім тисяч вісімсот шість гривень 72 копійки) та 3% річних - 12 143,74 грн. (дванадцять тисяч сто сорок три гривні 74 копійки).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов’язання за угодою про погашення заборгованості № ТМО-323/16 від 08.08.2016 року, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2018 року судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/13069/18, ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 06.11.2018 року.

26.10.2018 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позовних вимог заперечив, посилаючись на пропуск строку позовної давності до позовних вимог про стягнення пені, нарахованої по 26.09.2017 року включно, та безпідставне нарахування інфляційних втрат вересня 2016 року.

В підготовчому засіданні 06.11.2018 року судом оголошувалася перерва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2018 року повідомлено сторін, що судове засідання у справі призначене на 27.11.2018 року не відбудеться, у зв’язку з направленням судді для участі у тренінгу, розгляд даної справи, підготовче засідання призначено на 06.12.2018 року.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 06.12.2018 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 910/13069/18 до судового розгляду по суті на 27.12.2018 року. Про дату, час і місце судового засідання представника позивача повідомлено під розписку, відповідача – ухвалою суду від 06.12.2018 року.

Представники сторін в судове засідання 27.12.2018 року не з’явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання 27.12.2018 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши наявні докази у матеріалах даної справи, Господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

08.08.2016 року між Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» (надалі - КП «ТМО», позивач) та Приватним акціонерним товариством «Телесистеми України» (надалі – боржник, відповідач) укладено угоду про погашення заборгованості №ТМО- 323/16 (надалі - угода), відповідно до п. 1.1. якої, КП «ТМО» надає боржнику розстрочку погашення заборгованості, яка виникла у зв’язку з неналежним виконання зобов’язань за договорами зазначеними у п. 1.3. угоди, а боржник визнає розмір заборгованості та зобов'язується погасити її в строки та на умовах, що передбачені зазначеною угодою.

Відповідно до п. 1.2. угоди загальна сума заборгованості боржника перед КП «ТМО» становить 415 378,12 грн.

В п. 1.3. угоди визначено, що заборгованість боржника перед КП «ТМО» виникла у зв'язку із неналежним виконанням боржником умов договорів:

ТГО-19/11 від 18.01.2011 року;

ТГО-20/11 від 18.01.2011 року;

ТГО-21/11 від 18.01.2011 року;

ТГО-22/11 від 18.01.2011 року;

ТГО-23/11 від 18.01.2011 року;

ТГО-24/11 від 18.01.2011 року;

ТГО-627/14 від 01.12.2014 року;

ТГО-628/14 від 01.12.2014 року;

ТГО-629/14 від 01.12.2014 року;

ТГО-630/14 від 01.12.2014 року;

ТГО-631/14 від 01.12.2014 року;

ТТО-632/14 від 01.12.2014 року.

В п. 2.1. угоди сторони домовилися про погашення заборгованості боржником шляхом сплати коштів у безготівковій формі на розрахунковий рахунок КП «ТМО», окремо за кожним договором у визначеному нижче розмірі та строки:

за договором ТГО-19/11 від 18.01.2011 року - 19 125,17 грн. до 01.09.2016 року;

за договором ТГО-20/11 від 18.01.2011          року - 18 464,49 грн. до 01.10.2016 року;

за договором ТГО-21/11 від 18.01.2011 року - 16 785,49 грн. до 01.11.2016 року;

за договором ТГО-22/11 від 18.01.2011          року - 19 125,16 грн. до 01.12.2016 року;

за договором ТГО-23/11 від 18.01.2011          року - 19 125,17 грн. до 31.12.2017 року;

за договором ТГО-24/11 від 18.01.2011          року - 19 125,17 грн. до 01.02.2017 року;

за договором ТГО-627/14 від 01.12.2014 року - 53 871,96 грн. до 01.04.2017 року;

за договором ТГО-628/14 від 01.12.2014 року - 47 579,49 грн. до 01.06.2017 року;

за договором ТГО-629/14 від 01.12.2014 року - 54 100,63 грн. до 01.08.2017 року;

за договором ТГО-630/14 від 01.12.2014 року - 55 937,83 грн. до 01.10.2017 року;

за договором ТГО-631/14 від 01.12.2014 року - 49 755,86 грн. до 01.12.2017 року;

за договором ТГО-632/14 від 01.12.2014 року - 42 381,70 грн. до 01.02.2018 року.

Згідно з умовами п. 2.3. угоди, у випадку здійснення боржником оплати заборгованості КП «ТМО» з пропущенням порядку та строків, зазначених у цій угоді, КП «ТМО» здійснює зарахування коштів, що надійшли від боржника в рахунок погашення боргу спочатку за тим договором, строк по сплаті заборгованості якого є ближчим на дату здійснення платежу, згідно цієї угоди або вже сплинув.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що у відповідача існує заборгованість перед позивачем відповідно до угоди про погашення заборгованості № ТМО-323/16 від 08.08.2016 року за договорами №ТГО-22/11, ЖГГО-23/11, №ТГО-24/11 від 18.01.2011 року та №ТГО-627/14, №ТГО-628/14, ЖГГО-629/14, №ТГО-630/14, №ТГО-631/14, №ТГО-632/14 від 01.12.2014 року, загальна сума якої становить 361 002,97 грн.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача санкції за порушення виконання грошового зобов’язання щодо оплати заборгованості за угодою про погашення заборгованості № ТМО-323/16 від 08.08.2016 року.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів сплати відповідачем на користь позивача 361 002,97 грн. в оплату погашення заборгованості за угодою про погашення заборгованості № ТМО-323/16 від 08.08.2016 року за договорами №ТГО-22/11, ЖГГО-23/11, №ТГО-24/11 від 18.01.2011 року та №ТГО-627/14, №ТГО-628/14, ЖГГО-629/14, №ТГО-630/14, №ТГО-631/14, №ТГО-632/14 від 01.12.2014 року до суду не представлено.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України). Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 361 002,97 грн. за угодою про погашення заборгованості № ТМО-323/16 від 08.08.2016 року за договорами №ТГО-22/11, ЖГГО-23/11, №ТГО-24/11 від 18.01.2011 року та №ТГО-627/14, №ТГО-628/14, ЖГГО-629/14, №ТГО-630/14, №ТГО-631/14, №ТГО-632/14 від 01.12.2014 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повністю.

При зверненні до суду позивач також просив суд стягнути з відповідача на його користь пеню - 120 534,20 грн., втрат від інфляції - 88 806,72 грн. та 3% річних - 12 143,74 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

В п. 3.1. угоди визначено, що за сплату з порушенням строків встановлених п. 2.1. угоди боржник сплачує КП «ТМО» пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як вбачається з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У своїй постанові від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» Пленум Вищого господарського суду України, з метою однакового і правильного розгляду господарськими судами справ зі спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, надав роз'яснення, згідно яких умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Водночас, суд враховує доводи відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення пені, у зв’язку з чим зазначає наступне.

Згідно із статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Разом із тим положеннями частини шостої статті 232 Господарського кодексу передбачено особливість порядку застосування господарських штрафних санкцій, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Таким чином, положення глави 19 Цивільного кодексу про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, передбачених частиною шостою статті 232 ГК, а тому:

1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права;

2) з огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Положення статті 266, частини другої статті 258 ЦК про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 3-1217гс-16 від 08.02.2017 року.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку пені, позивач здійснює нарахування пені за договором ТГО-22/11 від 18.01.2011          року на суму 19 125,16 грн. з 01.12.2016 року, за договором ТГО-23/11 від 18.01.2011          року на суму 19 125,17 грн. з 31.12.2017 року, за договором ТГО-24/11 від 18.01.2011          року на суму 19 125,17 грн. з 01.02.2017 року, за договором ТГО-627/14 від 01.12.2014 року на суму 53 871,96 грн. з 01.04.2017 року, за договором ТГО-628/14 від 01.12.2014 року на суму 47 579,49 грн. з 01.06.2017 року, за договором ТГО-629/14 від 01.12.2014 року на суму 54 100,63 грн. з 01.08.2017 року, за договором ТГО-630/14 від 01.12.2014 року на суму 55 937,83 грн. з 01.10.2017 року, за договором ТГО-631/14 від 01.12.2014 року на суму 49 755,86 грн. з 01.12.2017 року, за договором ТГО-632/14 від 01.12.2014 року на суму 42 381,70 грн. з 01.02.2018 року.

При цьому, кінцевий строк нарахування пені за вищевказаними договорами окремо – 03.09.2018 року.

В свою чергу, з позовом до суду позивач звернувся 27.09.2018 року, що підтверджується накладною відділення засобів поштового зв’язку «Укрпошта».

Відтак, річний строк для нарахування пені складає період з 27.09.2017 року по 27.09.2018 року.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що правильним періодом нарахування пені в межах строку передбаченого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України є період:

- за договором ТГО-22/11 від 18.01.2011 року на суму 19 125,16 грн. з 01.12.2016 року по 31.05.2017 року;

- за договором ТГО-23/11 від 18.01.2011 року на суму 19 125,17 грн. з 31.12.2017 року по 30.06.2018 року;

- за договором ТГО-24/11 від 18.01.2011 року на суму 19 125,17 грн. з 01.02.2017 року по 31.08.2017 року;

- за договором ТГО-627/14 від 01.12.2014 року на суму 53 871,96 грн. з 01.04.2017 року по 31.10.2017 року;

- за договором ТГО-628/14 від 01.12.2014 року на суму 47 579,49 грн. з 01.06.2017 року по 30.11.2017 року;

- за договором ТГО-629/14 від 01.12.2014 року на суму 54 100,63 грн. з 01.08.2017 року по 28.02.2018 року;

- за договором ТГО-630/14 від 01.12.2014 року на суму 55 937,83 грн. з 01.10.2017 року по 02.04.2018 року;

за договором ТГО-631/14 від 01.12.2014 року на суму 49 755,86 грн. з 01.12.2017 року по 31.05.2018 року;

- за договором ТГО-632/14 від 01.12.2014 року на суму 42 381,70 грн. з 01.02.2018 року по 01.08.2018 року.

Таким чином, за позовними вимогами про стягнення пені за договором ТГО-22/11 від 18.01.2011 року на суму 19 125,16 грн. з 01.12.2016 року по 31.05.2017 року строк позовної давності сплив 31.05.2018 року, за договором ТГО-24/11 від 18.01.2011 року на суму 19 125,17 грн. з 01.02.2017 року по 31.08.2017 року – 31.08.2018 року, за договором ТГО-627/14 від 01.12.2014 року на суму 53 871,96 грн. з 01.04.2017 року по 31.10.2017 року нарахування пені можливе за період з 27.09.2017 року по 31.10.2017 року, за договором ТГО-628/14 від 01.12.2014 року на суму 47 579,49 грн. з 01.06.2017 року по 30.11.2017 року нарахування пені можливе за період з 27.09.2017 року по 30.11.2017 року, за договором ТГО-629/14 від 01.12.2014 року на суму 54 100,63 грн. з 01.08.2017 року по 28.02.2018 року нарахування пені можливе за період з 27.09.2017 року по 28.02.2018 року.

Тоді як, нарахування пені у період з 01.12.2016 року по 26.09.2017 року здійснені позивачем поза межами річного строку.

Судом було здійснено власний розрахунок пені згідно якого, сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача за порушення грошового зобов’язання за угодою про погашення заборгованості № ТМО-323/16 від 08.08.2016 року за договорами №ТГО-22/11, ЖГГО-23/11, №ТГО-24/11 від 18.01.2011 року та №ТГО-627/14, №ТГО-628/14, ЖГГО-629/14, №ТГО-630/14, №ТГО-631/14, №ТГО-632/14 від 01.12.2014 року за розрахунком суду, становить 36 446,09 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 84 088,11 грн. позивачу належить відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведена норма встановлює право кредитора вимагати сплати суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних протягом усього періоду прострочення до моменту повного виконання боржником своїх грошових зобов'язань перед кредитором.

При перевірці розрахунку втрат від інфляції судом прийнято до уваги заперечення відповідача щодо нарахування втрат від інфляції з вересня 2016 року, з огляду на те, що відповідачем було порушено виконання грошового зобов’язання з 01.12.2016 року.

Тобто, нарахування втрат від інфляції можливе лише з 01.12.2016 року, а не з вересня 2016 року, як просить позивач.

Отже, перевіривши наданий позивачем розрахунок втрат від інфляції за порушення грошового зобов’язання за угодою про погашення заборгованості № ТМО-323/16 від 08.08.2016 року за договорами №ТГО-22/11, ЖГГО-23/11, №ТГО-24/11 від 18.01.2011 року та №ТГО-627/14, №ТГО-628/14, ЖГГО-629/14, №ТГО-630/14, №ТГО-631/14, №ТГО-632/14 від 01.12.2014 року, суд встановив, що загальна сума втрат від інфляції, яка підлягає стягненню з відповідача становить 31 708,95 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення втрат від інфляції в сумі 57 097,77 грн. позивачу належить відмовити.

Крім того, при перевірці наданого позивачем розрахунок 3% річних, суд встановив, що загальна сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача становить 11 624,91 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних в сумі 518,83 грн. позивачу належить відмовити.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково про стягнення 440 782,92 грн. з них: основного боргу - 361 002,97 грн., пені – 36 446,09 грн., втрат від інфляції – 31 708,95 грн. та 3% річних – 11 624,91 грн.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 6611,74 грн. відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, –

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства “Телесистеми України” (, адреса: 02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 7) на користь Комунального підприємства “Теплопостачання міста Одеси” (, адреса: 65029, м. Одеса, вул. Балківська, 1-Б) грошові кошти: основного боргу - 361 002,97 грн. (триста шістдесят одна тисяча дві гривні 97 копійок), пені – 36 446,09 грн. (тридцять шість тисяч чотириста сорок шість гривень 09 копійок), втрат від інфляції – 31 708,95 грн. (тридцять одна тисяча сімсот вісім гривень 95 копійок), 3% річних – 11 624,91 грн. (одинадцять тисяч шістсот двадцять чотири гривні 91 копійка) та судовий збір – 6611,74 грн. (шість тисяч шістсот одинадцять гривень 74 копійки).

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 28.12.2018р.

Суддя О.В. Котков