ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/2372/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Васильєвій Л.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом ТОВ "Тара", м. Мелітополь
до ФОП Плитки Віктора Анатолійовича, сел. Ватутіне
про стягнення 40935,00 грн. та зобов`язання надати інформацію
за участю представників:

позивача - Гур'єв А.А., довіреність б/н від 13.06.18р.;

відповідача - Плитка В.А. (особисто) паспорт серія НОМЕР_2 виданий Нововодолазьким РВУМВС України в Х/О від 14.03.96р.

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Тара", м. Мелітополь звернулось до господарcького суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з ФОП Плитки Віктора Анатолійовича, сел. Ватутіне суму компенсації за порушення авторських прав в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, що становить 37230,00 грн.; зобов`язати відповідача надати у письмовій формі позивачу інформацію (документи) щодо третіх осіб, задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних товарів із зображенням логотипу "Тара" та про канали їх розповсюдження; стягнути з відповідача до Державного бюджету штраф у розмірі 3723,00 грн., що становить 10% суми, що підлягає стягненню на користь позивача. Судові витрати в розмірі 18524,00 грн. просить покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 30.08.18р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на "24" вересня 2018 р. о(об) 10:00.

Ухвалою суду від 24.09.18р. відкладено підготовче засідання на 17.10.18р. об 11:30 год.

17.10.18р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

17.10.17р. від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи. Дане клопотання задоволено судом та долучено документи до матеріалів справи.

19.10.18р. від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, яку долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 22.10.18р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів по 28.11.18р. та відкладено підготовче засідання на 19.11.18р. о 12:00 год.

Ухвалою суду від 18.11.18р. закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 12.12.18р. о 14:00 год.

В судовому засіданні 12.12.18р. оголошено протокольну ухвалу про перерву у судовому засіданні до 18 грудня 2018 року о 10:00 год.

Представник позивача в судовому засіданні 18.12.18р. підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 18.12.18р. проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні.

Враховуючи те, що норми Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

03.02.2014 між ФОП Мартіросян Е.Г. та ТОВ "Тара" укладений договір про передачу виключних майнових авторських прав на твір, відповідно до умов якого автор передає правонабувачу на строк, визначений цим договором, усі виключні майнові авторські права на твір, який міститься у додатку № 1 до договору і є його невід'ємною частиною, а правонабувач набуває їх та сплачує автору винагороду (роялті) одноразово у розмірі 20000,00 грн. (арк. справи 20-24).

Відповідно до п. 1.1., 2.1., 2.2. договору передбачено передачу правонабувачу виключні майнові авторські права, що встановлює право право набувача на власний розсуд, на строк даного договору, на території всього світу самостійно та/або разом з третіми особами здійснювати використання твору та/або окремої його частини (у тому числі оригінальної назви), а також надавати дозвіл або забороняти використання твору іншим особам, що передбачає:

- відтворення у будь - якій матеріальній формі (у тому числі цифровій);

- публічне виконання і публічне сповіщення;

- публічну демонстрацію і публічний показ;

- переробки, адаптації, переклад та будь - які інші подібні зміни;

- подання твору до загального відома (опублікування) публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до твору з будь - якого місця і у будь-який час за їх власним вибором (у тому числі за допомогою мережі Інтернет та/або інших новітніх цифрових технологій);

- включення твору як складову частину до збірників, антологій, енциклопедій та/або будь - яких інших творів;

- здавання в майновий найм і/або комерційний прокат;

- використання в якості комерційного найменування та/або торговельної марки;

- експортування та/або імпорт примірників твору;

- розповсюдження твору у будь - якій формі та будь яким способом;

- передання (відчуження) виключних майнові авторські права на твір будь - яким третім особам або іншим чином розпорядження ними;

- захист виключних майнових авторських прав на твір у судовому порядку, а також у будь - якій інший спосіб не заборонений законом;

- використання твору, дозволу або заборона використання твору іншим особам у будь - якій іншій формі та будь - яким іншим способом на те, що наведений вище перелік не є вичерпним.

Автор у повному обсязі передає права на твір право набувачу на строки, визначені цим договором, що передбачає виключне право останнього використовувати твір, дозволяти або забороняти використання твору іншим особам, а також передавати понести або частково Права на Твір третів особам.

Згідно з п. 3.1 договору автор не зберігає за собою право використовувати твір, дозволять або забороняти використання твору іншим особам, а також передавати повністю або частково права на твір третім особам протягом строку визначеного п. 9.1. договору. Одноособовим власником прав на цей період є право набувач.

Відповідно до п. 9.1 договору він вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2030 включно.

Таким чином, укладений між сторонами договір про передачу виключних майнових авторських прав на твір від 03.02.2018 набув чинності, про що свідчить наявність підписів та печатки сторони на ньому, та є діючим.

З акту приймання - передачі від 03.02.2014 , який є невід'ємною частиною договору, вбачається, що ФОП Мартіросян Е.Г. передав, а ТОВ "Тара" прийняв твір образотворчого мистецтва (малюнок), графічне зображення логотипу "ТАРА" в паперовому та електронному вигляді (арк. справи 25).

Згідно з Свідоцтва на знак для товарів і послуг № 206807 від 25.12.2015, виданим Державною службою інтелектуальної власності України Торговельну марку "ТАРА" було створено та зареєстровано у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 25.12.2015 (арк. справи 26-29).

Вищевказані обставини справи та надані позивачем суду на їх підтвердження докази у своїй сукупності підтверджують факт належності позивачу виключних майнових авторських прав на твір образотворчого мистецтва, логотип "ТАРА" та виключні майнові права на торговельну марку "ТАРА".

Позивач наголошує, що 11.07.2018 його представниками у магазині № 52 ряд 2 авторинку "Лоск", що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, селище міського типу Пісочин, майдан Ю.Кононенка, 1, де здійснює свою господарську діяльність ФОП Плитка В.А., було придбано диск щеплення МТЗ-80 (85-1601130) із зображенням логотипу "ТАРА", в якості доказу здійснення відповідачем продажу контрафактної продукції позивачем до матеріалів справи долучено ком пакт-диск з відеозаписом проведення контрольної закупки даної продукції безпосередньо у відповідача.

У судовому засіданні, судом під звукозапис судового процесу здійснено розпаковку електронного доказу, та за участі представників учасників справи здійснено перегляду відеозапису контрольної закупки контрафактної продукції у відповідача.

Окрім цього, факт розповсюдження (продажу) підтверджується товарним чеком № 11/1 від 11.07.2018 та інформацією з куточка споживача, а саме: Свідоцтвом платника єдиного податку (серія Б №795400).

Після виявлення факту використання логотипу представниками позивача був складений Акт № 01/07/18 від 11.07.2018. Процес закупки товару, отримання чеку, відповідність придбаного товару артикулу у чеку та наявність на товарі зображень логотипу "ТАРА" зафіксовано за допомогою відео зйомки та встановлена судом у судовому засіданні.

Ознаки підробки (контрафактності) диску зчеплення МТЗ-80 (85-1601130) із зображенням логотипу "ТАРА", що був придбаний у відповідача, встановлено позивачем на підставі суттєвих відмінностей зовнішнього вигляду упаковки товару оригінальному пакуванню, а також невідповідності каталожного номеру товару та елементів конструкції товару стандартам, які встановлені ТОВ "Тара" як заводом - виробником. Крім того, вартість контрафактного диску є значно нижчою: він коштує 600,00 грн., натомість оригінальний диск зчеплення виробництва ТОВ "Тара" коштує 710 грн. Вказані відмінності зафіксовані позивачем Актом закупки №01/07/18 від 11.07.2018.

Як вбачається з матеріалів справи з метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з Претензією від 27.07.2018 в якій позивач вимагав від відповідача негайно припинити не законне розповсюдження контрафактних товарів із зображенням логотипу "Тара", надати інформацію щодо третіх осіб задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних товарів із зображенням логотипу "ТАРА" та про канали їх розповсюдження.

Відповідачем не надано позивачу жодної відповіді на вищевказану претензію.

В свою чергу, позивач, за для захисту своїх порушених прав, звернувся до суду з вимогами до відповідача про стягнення з останнього суми компенсації за порушення авторських прав у розмірі подвоєної паушальної суми винагороди у розмірі 37230,00 грн.; зобов'язання відповідача надати у письмовій формі інформацію, щодо третіх осіб, задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних товарів із зображенням логотипу "Тара" та про канали їх розповсюдження; про стягнення штрафу у розмірі 3723, 00 грн. до Державного бюджету України, що становить 10 % суми, яка підлягає стягненню. В якості доказів порушення авторських прав позивач посилається на електронний доказ відеозапису контрольної закупки контрафактної продукції у відповідача, акт закупки №01/07/18 від 11.07.2018 та Акт огляду (порівняльного дослідження) № 1 контрафактного диску зчеплення МТЗ-80 85-1601130 від 31.07.2018.

Водночас представник відповідача заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказує на те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факти незаконного розповсюдження відповідачем контрафактної продукції, крім цього зазначає що відеозапис контрольної закупки на може вважатись доказом в силу ст. 80 та 81 ГПК України, акти надані позивачем не відповідають вимогам до первинної бухгалтерської документації, оскільки складені одноособово, окрім цього вказував, що здійснення дослідження відеозапису, який долучений позивачем може здійснюватись судом виключно за клопотанням позивача, у зв'язку з чим, вважає позов необґрунтованим та таким, який не підлягає задоволенню.

Також, представник відповідача зазначав про те, що товарний чек № 11/1 від 11.07.2018 не може бути доказом на підтвердження факту розповсюдження (продажу) відповідачем контрафактної продукції, оскільки в ньому не відображено, що відповідачем було продано представникам позивача саме диск зчеплення МТЗ-80 85-1601130.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно із положенням ст. 426 Цивільного кодексу України використання об'єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється виключно з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності.

Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належить виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами.

Згідно з положенням п. 8 ч. З ст. 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" розповсюдження творів є одними із способів використання творів.

Статтею 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" встановлено: розповсюдження об'єктів авторського права і (або) суміжних прав - це будь-яка дія, за допомогою якої об'єкти авторського права і (або) суміжних прав безпосередньо чи опосередковано пропонуються публіці.

Відповідно п. 8 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про авторське право і суміжні права" твір образотворчого мистецтва - це самостійний об'єкт авторського права.

Твором образотворчого мистецтва, у тому числі, є малюнок (ст. 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права").

Стаття 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" визначає, що контрафактний примірник твору - це примірник твору, відтворений і/або розповсюджуваний з порушенням авторського права.

Відповідно до п. 44 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 04.06.2010 "Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав" (далі - Постанова № 5 від 04.06.2010) розповсюдження контрафактних примірників творів порушенням авторського права, що дає підстави для судового захисту. Особа, яка розповсюджує об'єкти авторського права і (або) суміжних прав без дозволу суб'єкта такого права, несе відповідальність за порушення виключних прав на цей твір і в тому випадку, коли контрафактну продукцію нею отримано за договорами з третіми особами.

Згідно пунктів "а", "б" ст. 50 Закону України "Про авторське право і суміжні права", порушеннями авторського права є вчинення будь-якою особою дій, які порушують майнові права суб'єктів авторського права, визначені ст. 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права", а також піратство у сфері авторського права.

Пунктом "г" ч. 2 ст. 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" встановлено, зо розмір компенсації визначається судом як паушальна сума на базі таких елементів, як подвоєна, а у разі умисного порушення - як потроєна сума винагороди або комісійні платежі, які були б сплачені, якби порушник звернувся із заявою про надання дозволу на використання оспорюваного авторського права.

Згідно з ч. 5 ст. 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" паушальна сума назначається як одноразовий платіж за будь-яке використання об'єктів авторського права.

Статтею 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" визначено, що при порушеннях будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтею 50 цього Закону, недотриманні передбачених договором умов використання творів і (або) об'єктів суміжних прав, використанні творів і об'єктів суміжних прав з обходом технічних засобів захисту чи з підробленням інформації і (або) документів про управління правами чи створенні загрози неправомірного використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав та інших порушеннях особистих немайнових прав і майнових прав суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав мають право, зокрема: ж) вимагати від осіб, які порушують авторське право і (або) суміжні права позивача, надання інформації про третіх осіб, задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних примірників

творів і об'єктів суміжних прав, а також засобів обходу технічних засобів захисту, та про канали їх розповсюдження.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності" визначено юридичні факти, які кожна із сторін повинна доводити при розгляді справ про захист авторського права.

Так, для стягнення з відповідача компенсації позивач повинен довести належність йому авторського права, а також факт використання об'єктів даних прав відповідачем. Відповідач, у свою чергу, має довести додержання ним вимог ЦК України і Закону України "Про авторське право і суміжні права" при використанні ним твору, в іншому разі фізична або юридична особа взнається порушником авторського права і для неї настають наслідки, передбачені цими: законодавчими актами. Крім того, відповідач повинен спростувати визначену цивільним законодавством презумпцію винного заподіяння шкоди (ст. 1166 ЦК України).

Відповідно до п.п. 51.2, 52.3 Постанови № 12 від 17.10.2012 компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб'єкта авторського права та/або суміжних грав, а не розміру заподіяних збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права, а розмір збитків та причинно-наслідковий зв'язок суб'єкт такого права доводити не зобов'язаний.

Аналогічна правова позиція викладена у п.п. 12, 42 Постанови № 5 від 04.06.2010, де встановлено при вирішенні спорів судам слід мати на увазі, що компенсація, передбачена п. "г" ч. 2 ст. 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права", підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб'єкта авторського права, а не розміру заподіяних збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення с збою дій, які визнаються порушенням авторського права.

Як встановлено матеріалами справи, у відповідності до договору про передачу виключних майнових авторських прав на твір від 03.02.2014 та Свідоцтвом на знак для товарів і послуг № 206807 від 25.12.2015, виданим Державною службою інтелектуальної власності України, позивачу належать виключні майнові авторські права на твір образотворчого мистецтва, логотип "ТАРА", та виключні майнові права на торговельну марку "ТАРА".

Водночас, матеріалами справи, а саме електронним доказом відеозаписом контрольної закупки, актом закупки та актом огляду, підтверджується, а відповідачем не спростовується, що 11.07.2018 представником позивача у павільйоні № 52 ряд 2 авторинку "Лоск", що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, селище міського типу Пісочин, майдан Ю.Кононенка, 1, де здійснює свою господарську діяльність ФОП Плитка В.А., було придбано диск щеплення МТЗ-80 (85-1601130) із зображенням логотипу "ТАРА", водночас як вбачається з акту огляду (порівняльного дослідження) № 1 контрафактного диску зчеплення МТЗ-80 85-1601130 від 31.07.2018, підписаного директором ТОВ "ТАРА", Начальником відділу технічного контролю ТОВ "ТАРА", головним конструктором ТОВ "ТАРА" та представниками ТОВ "ТАРА", встановлено, що куплений у відповідача диск щеплення МТЗ-80 (85-1601130) із зображенням логотипу "ТАРА" не виготовлявся позивачем та не вводився в обіг, у зв'язку з чим вказана продукція є контрафактною, що свідчить про розповсюдження відповідачем контрафактної продукції виключні авторські права на яку належать позивачу.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні, а відповідачем, в порушення ст. 73, 74 ГПК України, не надано доказів, які б свідчили про відсутність у діях останнього порушення виключних авторських позивача, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь ТОВ "ТАРА" суми компенсації за порушення авторських прав у розмірі подвоєної паушальної суми винагороди у розмірі 372300, 00 грн., суд зазначає наступне.

15.05.2018 Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав», відповідно до ч. 1 розділу VI «Прикінцеві і перехідні положення» якого визначено, що Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і застосовується до правовідносин, які виникли після набрання ним чинності.

21.07.2018 відбулось офіційне опублікування вказаного Закону (газета «Голос України» від 21.07.2018 № 133)

Отже, Закон України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» набув чинності 22.07.2018.

Згідно з пп. є п. 2 ч. 6 Закон України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» до п. г ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» внесено зміни та викладено його у наступній редакції: «суд має право постановити рішення чи ухвалу про виплату компенсації, що визначається судом як паушальна сума на базі таких елементів, як подвоєна, а у разі умисного порушення - як потроєна сума винагороди або комісійні платежі, які були б сплачені, якби порушник звернувся із заявою про надання дозволу на використання оспорюваного авторського права або суміжних прав замість відшкодування збитків або стягнення доходу».

При цьому, суд звертає увагу, що розмір компенсації, визначений п. г ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» у редакції пп. є п. 2 ч. 6 Закон України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» не може бути застосований до Відповідача з огляду на наступне:

- закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують відповідальність особи (ч. 1 ст. 58 Конституції України).

- конституційний принцип дублює ч. 2 ст. 5 ЦК України: акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи;

- ч. 1 розділу VI «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» прямо передбачено, що він застосовується до правовідносин, які виникли після набрання ним чинності.

Недоговірне (деліктне) зобов'язання між Позивачем і Відповідачем виникло 11.07.2018 (дата фіксації факту порушення виключних майнових авторських прав), тобто до набрання чинності Законом України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав», а отже до правовідносин, що склалися між сторонами процесу має застосовуватися редакція п. г ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», що була чинна до 22.07.2018, а саме:

«суд має право постановити рішення чи ухвалу про виплату компенсації, що визначається судом у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат».

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на дату подання позовної заяви становить 3723 грн. 00 коп.

Таким чином, оскільки представниками ТОВ «Тара» зафіксовано 1 (один) факт порушень виключних майнових авторських прав Відповідачем, а саме 1 (один) факт розповсюдження контрафактного диску зчеплення МТЗ-80 (85-1601130) із зображенням логотипу «ТАРА», сторона Позивача вважає, що це є підґрунтям застосувати до Відповідача стягнення у вигляді лише 10 мінімальних заробітних плат з можливих 50000, що буде адекватним та співрозмірним до вчиненого Відповідачем порушення авторських прав в сумі 37 230, 00 грн.

Відповідно ч. 3 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», суд може постановити рішення про накладання на порушника штрафу у розмірі 10 % суми, присудженої на користь Позивача, тобто у розмірі 3723,00 грн. Сума штрафу передається у встановленому порядку до Державного бюджету України.

Що стосується вимоги позивача про зобов'язання відповідача надати у письмовій формі інформацію, щодо третіх осіб, задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних товарів із зображенням логотипу "Тара" та про канали їх розповсюдження, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. "ж" ч. 1 ст. 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" при порушеннях будь-якою особою авторського права, суб'єкти авторського права мають право вимагати від осіб, які порушують авторське право позивача, надання інформації про третіх осіб, задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних примірників творів та про канали їх розповсюдження.

Під інформацією розуміються будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, зокрема у формі документів як основного матеріального носія, для її збереження та передавання у часі та просторі (ч.1 ст. 1 Закону України "Про інформацію").

Враховуючи визначення ЗУ "Про авторське право та суміжні права" спеціального способу захисту порушених авторських прав, такого як зобов'язання порушника надати інформацію про третіх осіб, задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних примірників творів та про канали їх розповсюдження, беручи до уваги доведеність факту порушення відповідачем виключних авторських прав позивача, суд вважає таку вимогу позивача обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню, а тому зобов'язує відповідача надати інформацію щодо третіх осіб, задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних товарів із зображенням логотипу "Тара" та про канали їх розповсюдження.

Твердження відповідача про неналежність доказів наданих позивачем та відсутності клопотання позивача про здійснення дослідження електронного доказу, диску з відеозаписом контрольної закупки, суд оцінює критично з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно ст. 76 та 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 96 ГПК України, визначено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам'яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до ст. 210 ГПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Письмові, речові і електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, і пред'являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам. Учасники справи можуть давати свої пояснення з приводу письмових, речових та електронних доказів або протоколів їх огляду, ставити питання експертам. Першою ставить питання особа, за клопотанням якої було викликано експерта.

Виходячи з аналізу вказаних норм, суд зазначає про те, що електронними доказами є електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі, які зберігаються на відповідних носіях. Разом з цим, при здійсненні дослідження відеозапису наданого позивачем встановлено його відповідність ст. ст.73, 76, 96 ГПК України, у зв'язку з чим, судом прийнято його, як належний та допустимий доказ по справі. Водночас відповідно до ст. 210 ГПК України, обов'язок дослідження доказів наданими сторонами покладається на суд, у зв'язку з чим дослідження, зокрема електронних доказів здійснюється судом на рівні з іншими доказами, що виключає необхідність подання стороною, яка посилається на електронний доказ відповідного клопотання.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини зокрема згідно Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України" (Заява № 63566/00) п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23).

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що позовні вимоги підтверджені поданими доказами, доведені матеріалами справи, а відтак позов підлягає задоволенню.

Пунктом 5 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи позивач просить стягнути з відповідача 18 524,00 грн. судових витрат, понесених останнім, які складаються з 3524,00грн.- судового збору та 15 000,00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи зокрема відносяться витрати понесені учасником справи на отримання професійної правничої допомоги.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Як визначено у п.6.3 постанови Пленуму ВГСУ від 21.02.2013 № 7 відшкодування витрат, пов'язаних з оплатою ними послуг адвоката з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно ч.3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Виходячи з аналізу вказаних статей суд дійшов висновку про те, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу суд повинен виходити з критеріїв складності справи, кваліфікації і досвіду адвоката, фінансового стану клієнта, а також виходити з принципів розумності з врахуванням витраченого адвокатом часу за для надання такої допомоги.

Як вбачається з договору про надання професійної правничої допомоги №01/06/18 від 01.06.2018 укладеного між позивачем та Адвокатським бюро "Гурєв і партнери" клієнт(позивач) доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов'язання надати професійну правничу допомогу (юридичні послуги), які споживаються в процесі вчинення певної дії або здійсненні певної діяльності, а клієнт зобов'язується прийняти її та оплатити зазначені послуги. Відповідно до п. 10.2 та п. 2.4 визначено, що остаточний розмір гонорару за надання професійної правничої допомоги визначається сторонами Додатковою угодою до даного договору.

Відповідно до Додаткової угоди № 2 від 04.06.2018 Клієнт доручає, а Адвокатське бюро зобов'язується надати професійну правничу допомогу в рамках господарського судочинства щодо захисту прав інтелектуальної власності. Сторони дійшли беззаперечної згоди, що для виконання доручення Клієнта Адвокатським бюро надаються наступні види правничої допомоги з наступним визначення розміру гонорару (винагороди):

- надання юридичних консультацій з вивченням документів Клієнта, аналіз судової практики 1500 гривень 00 копійок;

- аналіз фактичних обставин справи, виявлення осіб, які здійснюють порушення прав інтелектуальної власності Клієнта, та збирання доказів (з виїздом за місце вчинення порушення прав інтелектуальної власності - 3500 гривень 00 копійок;

- підготовка та надсилання офіційної кореспонденції та/або досудових претензій, представництво інтересів Клієнта під час проведення переговорів (за необхідності) - 1000 гривень 00 копійок;

- складання позовної заяви та оформлення додатків до неї - 4000 гривень 00 копійок;

- представництво інтересів Клієнта у місцевому господарському суді (не більше п'яти засідань) - 5000 гривень 00 копійок.

Загальна сума гонорару (винагороди) складає 15000 (п'ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок та сплачується Клієнтом до 17.08.2018.

На виконання Додаткової угоди № 2 від 04.06.2018 між позивачем та відповідачем підписано, акт №2 прийому-передачі наданих послуг від 30.09.2018, яким підтверджується надання адвокатом послуг визначених договором, окрім цього відповідно до платіжного доручення №2253 від 10.08.2018 позивачем сплачено на користь Адвокатського бюро 15 000,00 грн. в порядку, розмірі та строки визначені договором про надання правової допомоги.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку про співмірність витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн., заявлених позивачем до стягнення з ФОП Плитки В.А.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 129 ГПК України. Судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином судові витрати покладаються на відповідача в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 204, 420, 421, 424, 426, 431, 432, 440 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 7, 8, 9, 15, 31, 32, 50, 51, 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права»; ст.ст. 1, 2, 4, 5, 12, 13, 14, 15, 73, 74, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 256, 257, 259 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Плитки Віктора Анатолійовича (АДРЕСА_1, 63212, ІПН НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тара" (, Каховське Шосе, буд. 38, м. Мелітополь, Запорізька область, 72311, р/р 7701 у АТ «ОТП Банк» МФО 300528) суму компенсації за порушення авторських прав в сумі 37230,00 грн., судовий збір в сумі 3524,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Зобов'язати Фізичну особу - підприємця ідприємця Плитки Віктора Анатолійовича (АДРЕСА_1, 63212, ІПН НОМЕР_1) надати у письмовій формі Товариству з обмеженою відповідальністю "Тара" (72311, Запорізька обл., м. Мелітополь, Каховське Шосе, 38, , р/р 7701 у АТ "ОТП Банк", МФО 300528) інформацію (документи) щодо третіх осіб, задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних товарів із зображенням логотипу "Тара" та про канали їх розповсюдження.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Плитки Віктора Анатолійовича (АДРЕСА_1, 63212, ІПН НОМЕР_1) до Державного бюджету України штраф у розмірі 3723,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення буде складено та підписано 28.12.18р.

Суддя Л.В. Шарко