РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.11.2018Справа № 910/11329/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., при секретарі судового засідання Мартинюк М.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Південна брама-26-г" (Дніпровська набережна, 26-г, м. Київ, 02132)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "Столиця" (вул. Б.Хмельницького 12-а, прим. 111, м. Київ, 01030)

про стягнення 6 870,73 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Попеску М.В. - довіреність від 02.05.2018 року;

від відповідача: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Південна брама 26-г" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "Столиця" про стягнення 6 870,73 грн. боргу.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань в частині своєчасної та повної оплати за фактично спожитих послуг з утримання будинку та прибудинкових територій за період з 01.07.2017 року по 31.07.2018 року, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість, за наявності якої позивачем нараховано проценти річних та втрати від інфляції.

З цих підстав, позивач просив задовольнити позов та стягнути з відповідача на свою користь: 6 546,58 грн. - боргу за утримання будинку та прибудинкової території, 215,83 грн. - інфляційних втрат, 108,32 грн. - 3% річних, 1 762,00 грн. - судового збору.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями головуючим суддею визначено суддю Якименко М.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи; судове засідання (розгляд справи по суті) призначено на 23.10.2018 року; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 7 днів з дня отримання відповіді на відзив.

08.10.2018 року через канцелярію суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив що не є власником/балансоутримувачем приміщення №168, що знаходиться по вул. Дніпровська набережна , 26-г, у м. Києві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 року розгляд справи по суті відкладено на 20.11.2018 року; витребувано у Київського міського бюро технічної інвентаризації (вул. Трьохсвятительська, 4в, м. Київ, 01001) інформацію про власника нежитлового приміщення № 168 будинку № 26-Г по вул. Дніпровська набережна у м. Києві. Витребувану судом інформацію подати через відділ діловодства суду у найкоротший строк, але не пізніше 09.11.2018 року (включно); Звернуто увагу Київського міського бюро технічної інвентаризації, що відповідно до ч.ч. 8, 9 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України у разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

В судове засідання 20.11.2018 року представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В судовому засіданні 20.11.2018 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 20.11.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Південна брама 26-Г» (далі по тексту - ОСББ, Об'єднання, позивач) надає житлово-комунальні послуги мешканцям будинку №26-Г по вул. Дніпровська набережна у м. Києві. Позивач здійснює обслуговування будинку та прибудинкової території з 01.07.2017р., зареєстроване у встановленому законодавством порядку та відомості про нього внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

На думку позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "Столиця" (далі по тексту - відповідач) являється власником нежитлового приміщення № 168 у будинку № 26-Г по вул. Дніпровська набережна у м. Києві.

Позивач на підставі Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» та статуту ОСББ «Південна брама 26-Г» надає Відповідачу послуги з утримав будинку та прибудинкової території.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідач має перед ним заборгованість з оплати житлово-комунальних послугу, а саме по нежитловому приміщенню № 168 у будинку № 26-Г по вул. Дніпровська набережна у м. Києві за період з 01.07.2017 року по 31.07.2018 року в сумі 6 546,58 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за статтею 16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу. Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, не визнаного або оспорюваного права та інтересу.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» саме споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Статтею 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договір на надання житлово- комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

Тобто, обов'язок по оплаті житлово-комунальних послуг (послуг з утримання будинку та прибудинкової території) покладається на власника чи споживача лише на підставі договору на надання житлово-комунальних послуг.

Однак Позивачем всупереч вимог чинного законодавства на підтвердження своїх позовних вимог не надано доказів щодо того, що відповідач є власником нежитлового приміщення № 168 у будинку № 26-Г по вул. Дніпровська набережна у м. Києві або споживачем житлово-комунальних послуг. А саме Позивачем не надано жодного договору на надання житлово-комунальних послуг укладеного між ним та Відповідачем.

Також, позивачем не надано суду доказів на підтвердження перебування нежитлового приміщення № 168 у будинку №26-Г по вул. Дніпровська набережна у м. Києві у власності Відповідача. З врахуванням чого суд дійшов до висновку, що відповідачем не надано доказів на підтвердження, того що відповідач є власником нежитлового приміщення № 168 у будинку №26-Г по вул. Дніпровська набережна у м. Києві або є споживачем послуг по вказаному приміщенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст. 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 року «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач є власником нежитлового приміщення №168 у будинку № 26-Г по вул. Дніпровська набережна у м. Києві або споживачем послуг по вказаному приміщенні, тому позовні вимоги в частині стягнення 6 546,58 грн. (боргу за утримання будинку та прибудинкової території) не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних, також не підлягають задоволенню, у зв'язку з тим що застосування такої міри відповідальності як стягнення інфляційних втрат та 3% річних можлива лише при порушенні основного зобов'язання, а так як між позивачем та відповідачем відсутні правовідносини з надання житлово-комунальних послу по нежитловому приміщенню №168 у будинку № 26-Г по вул. Дніпровська набережна у м. Києві, тому відповідачем не було порушено основне зобов'язання (оплата вартості отриманих послуг), то й до нього не застосовуються санкції у вигляді інфляційних втрат та 3% річних.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не порушено відповідачами, а тому в позові слід відмовити.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 773-80, 86, 129, 233, 236 - 238, 240, 241, 255, 256 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 Господарського процесуального кодексу України)

Відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» та ст. 256 Господарського процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 04.01.2019 року.