УХВАЛА

м. Київ

08.12.2018Справа № 910/12324/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 в інтересах держави в

особі

1. Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації

2. Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового

фонду Святошинського району м. Києва»

до Організації ветеранів Святошинського району м. Києва

про зобов'язання повернути нежитлове приміщення

Представники сторін: не викликались

Суть спору :

14.09.2018 до Господарського суду надійшла позовна заява Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 в інтересах держави в особі 1. Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації та 2. Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про зобов'язання Організації ветеранів Святошинського району м. Києва повернути нежитлове приміщення, розташоване по просп. Корольова, 10 А у м. Києві площею 28,70 кв. м. на першому поверсі шляхом його звільнення та передачі майна по акту приймання-передачі Комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», у зв'язку з припиненням дії договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 560 від 10.05.2016.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв'язку із закінченням строку дії укладеного між позивачем-1, як орендодавцем, позивачем-2, як балансоутримувачем та відповідачем, як орендарем, договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від № 560 від 10.05.2016, відповідачем має бути здійснена передача орендованого майна позивачу-2 по акту приймання-передачі. Проте, після закінчення терміну дії договору відповідач орендоване приміщення не звільнив, що призвело до звернення прокурора з вимогами про зобов'язання відповідача повернути орендоване приміщення за договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/12324/18 від 19.09.2018 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено п'ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.

02.10.2018 прокуратурою усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду відповідних документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2018 відкрито провадження у справі № 910/12324/18 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

29.10.2018 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що строк дії договору встановлений до 29.03.2018 проте всупереч ст. 17 закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 764 Цивільного кодексу України прокуратурою не подано доказів того, що після закінчення строку дії договору оренди орендодавець протягом одного місяця заперечив проти використання відповідачем орендованого майна. відповідач зазначає, що заперечень щодо використання орендованого приміщення відповідачем ані від орендодавця ані від балансоутримувача у період з 29.03.2018 по 29.04.2018 не отримував. З огляду на це відповідач вважає, що договір є продовженим на той самий строк, а тому вимоги прокуратури підлягають відхиленню. Також зазначає, що у прокуратури відсутні повноваження подавати позовну в даних правовідносинах (в інтересах комунального підприємства).

29.10.2018 до суду від відповідача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки прокурором не доведено наявність підстав для представництва інтересів держави в суді та не надано доказів виконання ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а тому відповідач вважає, що позовна заява підлягає залишенню без розгляду на підставі ч. 2 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.

02.11.2018 від прокуратури до суду надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій зазначає, що неналежне здійснення Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією та Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» повноважень по захисту державних інтересів є підставою у відповідності до ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» для вжиття Київською місцевою прокуратурою № 8 заходів представницького характеру шляхом пред'явлення позову з метою захисту інтересів держави.

08.11.2018 від позивача-2 до суду надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій позивач-2 зазначає, що позивач-1 повідомив відповідачу своїм листом 24.01.2018, що даний договір продовжуватися не буде. Також позивач-2 зі свого боку завчасно повідомив відповідача про закінчення договору оренди своїм листом від 09.01.2018, в якому просило після закінчення договору звільнити приміщення та передати по акту прийому-передачі відповідно до вимог п. 4.2.20 договору. Згідно ст. 764 Цивільного кодексу України повинна бути згода власника на продовження найму, позивач-1 її не надавав, а навпаки повідомив, що термін дії договору продовжуватися не буде. Відповідно до п. 9.7 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його дії протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформлюються відповідною угодою (договором), який є невід'ємною частиною цього договору. Відповідно до п. 4.2.21 договору для продовження дії договору оренди орендар - відповідач в нашому випадку за три місяці до закінчення договору зобов'язаний надати орендодавцю новий звіт з незалежної оцінки об'єкту.

21.11.2018 від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення щодо представництва прокуратури.

Суд розглянувши матеріали справи дійшов висновку про наявність обставин, які є достатніми підставами для залишення позову без розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону України «Про прокуратуру» однією із функцій прокуратури є представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Положеннями ч. 3 та ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Як зазначає Конституційний суд України у своєму рішенні від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 (далі - рішення № 3-рп/99 від 08.04.1999), прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, за статтею 2 Арбітражного процесуального кодексу України, є підставою для порушення справи в арбітражному суді.

Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999 встановлено, що прокурори та їх заступники подають до господарського суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (частина 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

В обґрунтування необхідності здійснення представництва інтересів держави у суді, прокуратурою зазначено, що згідно з розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 58 від 06.02.2015 «Про передачу та закріплення житлового та нежитлового фонду», балансоутримувачем вказаного приміщення є Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва». За умовами п.п. 1.1, п.4.3 Статуту Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 8 від 06.01.2015 (далі - Статут), комунальне підприємство засноване на комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесене до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації. Засновником і власником комунального підприємства є територіальна громада міста Києва, від імені якої виступає Київська міська рада.

Відповідно до ст.ст. 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

За приписами ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

В силу ч. ч. 3, 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Отже, Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація та Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» в силу зазначених вимог закону та делегованих їм повноважень зобов'язані діяти в інтересах всіх мешканців міста Києва та на захист інтересів територіальної громади, зокрема з метою захисту комунальної власності.

Майно комунального підприємства належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і закріплене за ним на праві господарського відання. Тобто, як стверджує прокуратура, економічні інтереси держави полягають і в законному та ефективному використанні об'єктів, що є комунальною власністю - для задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування.

Крім того, як зазначає прокуратура, законодавець надавши прокурору повноваження представництва насамперед визначив можливість органам прокуратури захищати державні інтереси, а тому порушення інтересів територіальної громади є безумовною підставою для вжиття заходів реагування в порядку ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», порушення прав Українського народу (територіальної громади), який є невід'ємною частиною держави, беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів, оскільки таке порушення суперечить конституційному обов'язку держави щодо забезпечення прав людини. Відтак, в силу норм ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» обов'язком прокурора є захист інтересів держави у тому числі територіальної громади.

При цьому прокуратура, вказує, що відповідно до п. 14.1 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 415/1280 від 21.04.2015 орендодавці та підприємства - балансоутримувачі здійснюють контроль за використанням майна, переданого в оренду, та документальний контроль своєчасності надходження орендної плати до бюджету (міського).

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» відповідно до п. 14.1 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 415/1280 від 21.04.2015 та п. 5.1.11 Статуту повинно проводити відповідну претензійно - позовну роботу. Проте, відповідних заходів ним не було вжито. Комунальне підприємство звернулось до прокуратури з листом № 420 від 15.08.2018 про вжиття відповідних заходів реагування, оскільки у підприємства відсутні грошові кошти для сплати судового збору.

Таким чином, Святошинській районній в місті Києві державній адміністрації Київською міською радою делеговано правомочності щодо управління зазначеним комунальним майном, а Комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» ввірено функції балансоутримувача вказаного приміщення, однак заходів щодо усунення повернення комунального майна після закінчення договору оренди останні не вживають, з позовом до суду з приводу повернення нежитлового приміщення не зверталися, що, на думку прокурора, свідчить про неналежне здійснення органом управління майном та підприємством - балансоутримувачем своїх повноважень щодо захисту державних інтересів.

При цьому, нездійснення захисту державних інтересів у даному випадку виявляється в пасивній поведінці Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації та комунального підприємства, які є уповноваженими суб'єктами по захисту інтересів держави та територіальної громади міста Києва в суді.

Отже, на думку прокуратури, вказане свідчить про неналежне здійснення Святошинською районною в м. Києві державною адміністрацією та Комунальним підприємством повноважень по захисту державних інтересів, що відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для вжиття Київською місцевою прокуратурою № 8 заходів представницького характеру шляхом пред'явлення відповідного позову з метою захисту інтересів держави.

Використання відповідачем нежитлового приміщення, після закінчення терміну дії договору оренди порушує інтереси держави в особі Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації та Комунального підприємства, які у даному випадку позбавлені можливості отримувати прибуток за користування зазначеним майном, ефективно та виключно в інтересах територіальної громади міста Києва розпоряджатись комунальним майном або передати цей об'єкт в оренду іншому користувачу.

Таким чином, із наданих Заступником керівника прокуратури обґрунтувань вбачається, що звертаючись із позовом в особі Комунального підприємства та Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, прокурор фактично стає на захист інтересів територіальної громади м. Києва, які ототожнюються прокурором із інтересами держави.

Проте, суд приходить до висновку, що в даному випадку правовідносини сторін спору не зачіпають інтересів держави, а стосуються лише питання можливості місцевої влади отримувати прибуток від надання комунального майна в оренду, тобто питання ефективного та виключно в інтересах територіальної громади міста Києва розпорядження комунальним майном.

Суд вважає за необхідне вказати, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.

Водночас, суд констатує, що у позові не вказується, якими повноваженнями органу виконавчої влади наділені позивачі у спірних відносинах, та які конкретні інтереси держави в даному випадку порушуються.

Крім того, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній.

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» не є органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб'єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені публічно-владні управлінські функцій в межах спірних правовідносин.

Отже, суд приходить до висновку, що прокурор не наділений правом на представництво інтересів Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» при вирішенні даного спору, що має наслідком залишення позову прокурора без розгляду в інтересах позивача-2.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

При цьому, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Також суд враховує, що розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 58 від 06.02.2015 позивач-1 передав позивачу-2 спірне майно у повне господарське відання. Відповідно до ч. 1 ст. 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Отже, оскільки позивач-1 не здійснює володіння, користування і розпорядження спірним майном, то не може мати місце бездіяльність позивача-1 щодо захисту порушених прав.

Також, суд вважає недоведеним факт того, що відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Київською місцевою прокуратурою № 8 повідомлено Святошинську районну в м. Києві державну адміністрацію та Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про намір звернутися до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом в інтересах держави.

В матеріалах справи наявний лише лист Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 від 11.09.2018 № 43-5577вих-18, проте відсутні докази як відправлення такого листа позивачам, так і отримання ними вказаного листа.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що прокуратурою подано позов в інтересах держави в особі Комунального підприємства та Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації без достатніх правових підстав та за відсутності належного обґрунтування необхідності такого представництва, що стало наслідком порушення принципів рівності та змагальності сторін судового процесу як фундаментальних засад права на справедливий суд.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано

Таким чином, враховуючи приписи ст. ст. 53, 174, 226 Господарського процесуального кодексу України та той факт, що Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 8, який звернувся до суду в інтересах держави, не обґрунтував, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, тому позов підлягає залишенню без розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Судовий збір, з огляду на приписи п. 4. ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» підлягає поверненню з Державного бюджету України Прокуратурі міста Києва.

Керуючись ст.ст. 129, п. 5 ч. 1 ст. 226, ст. 234 ГПК України, -

У Х В А Л И В:

1. Позов залишити без розгляду.

2. Повернути Прокуратурі міста Києва (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1.762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. сплачений платіжним дорученням № 1363 від 04.09.2018.

Відповідно до статті 235 Господарського процесуального кодексу України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В.Сівакова