ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/2917/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Пунтус Д.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Віста", смт. Ворзель
до Фізичної особи-підприємця Кравця Володимира Васильовича, м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників:

не з'явились

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Віста" (надалі - позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця Кравця Володимира Васильовича про стягнення заборгованості в розмірі 16 988,40 грн., пені - 6 108,37 грн., 40 відсотків річних - 7 707,61 грн. та інфляційних втрат - 1 884,00 грн. Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на невиконання відповідачем умов договору поставки №32 від 22.08.2017 р. в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою від 29.10.2018 р. було відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження, встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи та призначено судове засідання на 19.11.2018 р. о 09:30.

Ухвалою від 19.11.2018 р. розгляд справи було відкладено у зв'язку з неявкою представника відповідача та відсутністю в матеріалах справи доказів його належного повідомлення про розгляд справи судом.

Представники сторін у призначене на 19.12.2018 р. судове засідання не з'явилися.

За клопотанням позивача (вх. 32438 від 16.11.2018 р.) розгляд справи здійснюється без участі його представника.

Станом на 19.12.2018 року у суду є інформація щодо належного повідомлення ТОВ "Віста", про що свідчить повідомлення про вручення поштового повідомлення та ухвала господарського суду Харківської області про відкриття провадження у справі від 29.10.2018 року, яка адресована ФОП Кравець В.В. та повернута до суду з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

З матеріалів справи вбачається, що ухвали суду були надіслані відповідачу за адресою, яка вказана у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та були повернуті до суду закінченням терміну зберігання, про що свідчать довідки ПАТ "Укрпошта".

Відповідно до п.3.9.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Зважаючи на приписи ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", відповідно до якої, відомості, які внесені до Єдиного державного реєстру, вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, суд приходить до висновку, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи й відсутність представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Згідно ст. 14 ГПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з п.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Розглянувши матеріали справи судом встановлено наступне, так 22.08.2017 року між ТОВ "Віста" ("Постачальник") та ФОП Кравець В.В. було укладено договір поставки №32. За цим договором, Постачальник зобов'язався поставити Покупцю товари народного споживання на умовах DDР, або ЕХW, або FCA (редакції міжнародних правил "Інкотерм" 2010 року) в залежності від узгодженого сторонами Замовлення (письмового або усного), а Покупець зобов'язується приймати їх та оплачувати на умовах цього договору. Ціни на Товари та загальна сума кожної поставки вказується в видаткових накладних (рахунках) по яким вони поставляються (п. 3.1 договору). За поставлені товари Покупець зобов'язаний сплатити Постачальнику грошові кошти протягом 7 (сім) днів з дня поставки (п. 23 договору) у розмірі, що зазначений у видатковій накладній (рахунку), на підставі якої (якого) поставляється товар (п. 3.2 договору).

Сторони зобов'язалися виконувати взяті на себе обов'язки в повному обсязі, належним чином та в строки, передбачені цим договором. Відповідальність сторін, що не передбачена цим договором, регулюється Цивільним кодексом України (п. 4.1 договору). За прострочення оплати поставлених товарів (п.3.2 договору), Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ, що діяла у період прострочення, від несплаченої в строк суми - за кожен день прострочення платежу. Сторони відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановили, що за порушення грошового зобов'язання Покупець на вимогу Постачальника зобов'язаний сплатити 25% (а в дужках визначено - «сорок відсотків») річних (п. 4.3 договору). Пунктом 4.4 договору, сторони узгодили, що оплата пені не звільняє сторону, що порушила свої зобов'язання від виконання своїх обов'язків за цим договором. Крім того, строк позовної давності по стягненню та нарахуванню пені становить 3 (три) роки. Вказане застереження до цього договору є договором про встановлення сторонами строку позовної давності (п. 4.5 договору).

Укладаючи спірний Договір сторони дійшли згоди щодо такої істотної умови, як сплата відсотків річних і встановили строк позовної давності по стягненню та нарахуванню пені, що ставить 3 (три) роки.

На виконання умов договору поставки № 32 від 22.08.2017 року за видатковою накладною № 3383 від 28.08.2017 року, позивач поставив відповідачу товар на суму 16988,40 грн. (в т.ч ПДВ) (а.с.15). Продукція отримана за довіреністю № 26 від 29.08.2017 року Кравець В.В. особисто (а.с.16-17). Доказів оплати поставленого товару до суду не було надано.

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі викладеного, вимога про стягнення основного боргу в розмірі 16988,40 грн. підлягає задоволенню.

Щодо нарахування пені в розмірі 6108,37 грн., судом встановлено наступне, що відповідно до частини першої та третьої статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У частині 2 статті 343 Господарського кодексу України зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. В той же час, п.4.5 укладеного договору сторони дійшли згоди про встановлення строку нарахування пені та строку позовної давності тривалістю в 3 роки.

Судом перевірено розрахунок пені та визнано, що розмір пені визначено вірно і вона підлягає стягненню з відповідача.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 4.1. Постанови ПВГСУ «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

В п. 4.3 договору поставки сторони погодили, що за порушення грошового зобов'язання покупець на вимогу постачальника зобов'язаний сплатити сорок відсотків річних.

Враховуючи викладені положення діючого законодавства та умови укладеного сторонами договору, позивачем було нараховано 7707,61 грн. - 40% річних і 1884,00 грн. - інфляційних втрат. Перевіривши розрахунок позивача по нарахуванню 40% річних та інфляційних втрат, суд вважає їх обґрунтованими, а вимоги по їх стягненню такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ст. 14 ГПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (стаття 74 ГПК України).

За приписами ст. 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Керуючись ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи зазначені положення діючого законодавства України, встановлені обставини, наявність в матеріалах справи належних та достатніх доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, суд задовольняє вимоги позивача у повному обсязі.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Враховуючи приписи ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та те, що спір виник з вини відповідача, судові витрати по сплаті судового збору по даній справі покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 73, 74, 80, 86, 129, 165, 238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кравець Володимира Васильовича (АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_1 р/р 0000 в АКБ "Укрсиббанк", МФО 351005) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Віста" (08296, Київська обл., смт. Ворзель, вул.Леніна, 31, , іпн. 88, р/р 0062 в ПАТ "ПриваБанк", м.Київ, МФО 321842) заборгованість в розмірі 16.988,40 грн., пеню 6.108,37 грн., відсотки річні - 7.707,61 грн., інфляційні збитки в розмірі 1.884,00 грн. та судовий збір в сумі 1.762,00 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 26.12.2018 р.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення його повного тексту. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Л.С. Лаврова