РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.12.2018Справа № 910/11028/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Київського міського центру зайнятості (вул. Жилянська, 47-б, м. Київ,01033)

до Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (вул.Симона Петлюри, 25, м. Київ, 01032)

про стягнення 40 091,42 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київський міський центр зайнятості звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київського міського центру зайнятості про стягнення 40091,42 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що внаслідок поновлення гр. ОСОБА_1 на роботі згідно наказу ДП "Національна енергетична компанія "Укренерго" від 01.06.2017 року № 187-к на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31.05.2017 року у справі № 761/35948/16-ц, позивач набув право на стягнення з відповідача як роботодавця застрахованої особи страхових коштів, виплачених позивачем раніше на користь вказаної особи у розмірі 40091,42 грн. як допомога по безробіттю за період з 09.10.2016 року по 08.06.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/11028/18 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч. 1 ст. 247 ГПК України вирішено розгляд справи № 910/11028/18 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за відсутності клопотань будь - якої із сторін про інше, у зв'язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

26.09.2018 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що підприємством у повному обсязі виконано рішення суду, включаючи проведення всіх необхідних виплат гр. ОСОБА_1, зокрема, середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 35146,33 грн. (з утриманням податків та зборів з суми 43660,00 грн.), отже задоволення позовних вимог призведе до подвійної відповідальності відповідача, а також зазначає з посиланням на п.37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013р. № 198, скаржник зазначає, що підставою для припинення реєстрації у зв'язку з поновленням на роботі за рішенням суду є його фактичне виконання, а саме наказ роботодавця про поновлення на роботі, тобто припинення реєстрації здійснюється з дати поновлення зареєстрованого безробітного, зокрема, враховуючи поновлення гр. ОСОБА_1 на посаді наказом ДП «НЕК «Укренерго» № 187-к від 01.06.2017 року, з 01.06.2017 року. Відзив разом з доданими до нього документами судом долучений до матеріалів справи.

08.10.2018 року через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача та надає докази виплат відповідної суми забезпечення. Відповідь на відзив судом долучена до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень сторонами суду не надано.

При цьому, зважаючи на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Наказом ДП «НЕК «Укренерго» № 761-к від 08.09.2016 року гр. ОСОБА_1 звільнено з посади провідного інженера сектора з будівництва служб експлуатації будівель та інженерно - технічних споруд Управління з адміністративно - господарських питань з 08.09.2016 року у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

13.09.2016 року гр. ОСОБА_1 звернулася за сприянням у працевлаштуванні до Деснянського районного центру зайнятості в місті Києві (з 17.11.2017 року - Деснянська районна філія Київського міського центру зайнятості), де і була зареєстрована з відкриттям персональної картки за № НОМЕР_2.

Наказом Деснянського РЦЗ № НТ160919 від 19.09.2016 року на підставі особистої заяви від 13.06.2016 року гр. ОСОБА_1 з 13.09.2016 року присвоєно статус безробітної та наказом № НТ160920 від 20.09.2016 року призначена допомога по безробіттю терміном з 20.09.2016 року по 14.09.2017 року.

Наказом Деснянського РЦЗ від 10.10.2016 року № НТ161010 ОСОБА_1 розпочато виплату допомоги по безробіттю з 09.10.2016 року у зв'язку з наданням особі вихідної допомоги при звільненні з підприємства.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.05.2017 року у справі № 761/35948/16-ц поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного інженера сектора з будівництва служб експлуатації будівель та інженерно - технічних споруд Управління з адміністративно - господарських питань ДП «НЕК «Укренерго» з 08.09.2016 року; стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 53478,10 грн. Згідно ст. 367 ЦПК України рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного інженера сектора з будівництва служб експлуатації будівель та інженерно - технічних споруд Управління з адміністративно - господарських питань ДП «НЕК «Укренерго» з 08.09.2016 року допущено до негайного виконання.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 09.08.2017 року у справі № 761/35948/16-ц апеляційну скаргу ДП «НЕК «Укренерго» задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31.05.2017 року змінено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме стягнуто з відповідача 43660,40 грн. з утриманням з цієї суми податків та інших обов'язкових платежів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2017 року виконання Шевченківського районного суду м. Києва від 31.05.2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 09.08.2017 року зупинено в частині, що не підлягає негайному виконанню.

На виконання вказаного рішення суду наказом ДП «НЕК «Укренерго» від 01.06.2017 року № 187-К поновлено гр. ОСОБА_1 на посаді провідного інженера сектора з будівництва служб експлуатації будівель та інженерно - технічних споруд Управління з адміністративно - господарських питань ДП «НЕК «Укренерго» з 08.09.2016 року.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії вказаного наказу, гр. ОСОБА_1 була ознайомлена з відповідним наказом 15.06.2017 року о 8 год. 11 хв., про що свідчить особистий підпис гр. ОСОБА_1 на наказі відповідача.

Згідно довідки - розрахунку № 23-2123 від 20.06.2017 року затрат коштів на виплату матеріального забезпечення гр. ОСОБА_1 за період перебування на обліку в службі зайнятості з 09.10.2016 року по 08.06.2017 року отримала допомогу по безробіттю у розмірі 40091,42 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття" із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду; незаконно виплачена безробітному сума забезпечення у разі неповідомлення про його прийняття на роботу; незаконно отримана сума допомоги по частковому безробіттю.

Листом № 01/6566 від 15.06.2017 року ДП «НЕК «Укренерго» було повідомлено позивача про фактичне виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31.05.2017 року по справі № 761/35948/16-ц та поновлення гр. ОСОБА_1 на посаді. Факт отримання вказаного листа Деснянським РЦЗ підтверджується відміткою про реєстрацію вхідної кореспонденції від 19.06.2017 року.

В зв'язку з повідомленням про поновлення на роботі гр. ОСОБА_1, наказом Деснянського районного центру зайнятості від 19.06.2017 року № НТ170619 було прийнято рішення про припинення виплати допомоги по безробіттю гр. ОСОБА_1 з 20.09.2016 року та про припинення реєстрації вказаної особи як безробітної з 13.09.2016 року у зв'язку з поновленням на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Наказом Деснянського районного центру зайнятості № НТ170620 від 20.06.2017 року відповідно до п.4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття" позивачем було прийнято рішення про відшкодування за рахунок роботодавця - ДП «НЕК «Укренерго» коштів, отриманих гр. ОСОБА_1 як допомога по безробіттю за період з 09.10.2016 року по 08.06.2017 року в сумі 40091,42 грн.

27.06.2017 року позивач звернувся до відповідача з повідомленням № 19-6491 про відшкодування коштів в сумі 40091,42 грн., та аналогічним повідомленням № 21-682 від 25.04.2018 року, які, як свідчать матеріали справи, були отримані відповідачем 04.07.2017 року та 26.04.2018 року відповідно.

За результатами розгляду вказаного повідомлення від 27.06.2017 року ДП «НЕК «Укренерго» листом № 01/7659 від 14.07.2017 року у поверненні коштів позивачу відмовлено.

Таким чином, з огляду на норми вищезазначеної статті, внаслідок несплати відповідачем вказаних коштів в добровільному порядку, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача допомоги по безробіттю у розмірі 40091,42 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачені види забезпечення та соціальні послуги, до яких зокрема відносяться допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності; професійна підготовка або перепідготовка, підвищення кваліфікації у професійно-технічних та вищих навчальних закладах, у тому числі в навчальних закладах державної служби зайнятості, на підприємствах, в установах, організаціях.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

У відповідності до ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи; інвалід, який не досяг встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку та отримує пенсію по інвалідності або соціальну допомогу відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам" та "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам"; особа, молодша 16-річного віку, яка працювала і була звільнена у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема припиненням або перепрофілюванням підприємств, установ та організацій, скороченням чисельності (штату) працівників.

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України від 02.03.2000 року "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (далі - Закон), який, згідно преамбули, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття (далі - забезпечення) та соціальні послуги мають застраховані особи. Право на забезпечення та соціальні послуги за цим Законом мають також незастраховані особи - військовослужбовці Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, внутрішніх військ, військ цивільної оборони, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, Служби безпеки України, Державної спеціальної служби транспорту, органів внутрішніх справ України, звільнені з військової служби у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію (далі - військовослужбовці), та особи, які вперше шукають роботу, інші незастраховані особи у разі їх реєстрації в установленому порядку як безробітних (ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону).

Статтею 7 цього Закону передбачено такий вид забезпечення безробітного як допомога по безробіттю.

Згідно з пп. 2 п.1 ст. 31 Закону виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду утримується із роботодавця.

Таким чином, положеннями ст. 35 Закону передбачено право фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов'язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що достатньою умовою для відшкодування роботодавцем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному є факт поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Зокрема, як встановлено судом та зазначалось вище, в Деснянському районному центрі зайнятості перебувала на обліку як безробітна з 13.09.2016 року по 19.06.2017 року та отримувала допомогу по безробіттю громадянка - ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до п.37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 року № 198 підставою для припинення центром зайнятості реєстрації у зв'язку з поновленням на роботі за рішенням суду є його фактичне виконання, а саме наказ роботодавця про поновлення на роботі, з яким обов'язково ознайомлюється особа, яку поновлюють.

Згідно ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Поновлення на роботі це - відновлення працівника на колишній роботі і в колишній посаді у разі його незаконного звільнення.

Питання, пов'язане з фактом поновлення на роботі, вирішується відповідно до рішення суду: видається наказ про поновлення працівника на роботі та вносяться зміни до трудової книжки працівника відповідно до пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 року №58, зокрема, визнається недійсним запис, зроблений відповідно до наказу, визнаного судом незаконним.

Як встановлено судом за матеріалами справи, а також не заперечувалось сторонами, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.05.2017 року у справі № 761/35948/16-ц, яке набрало законної сили в частині поновлення на роботі (з урахуванням рішення Апеляційного суду міста Києва від 09.08.2017 року), зокрема, поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного інженера сектора з будівництва служб експлуатації будівель та інженерно - технічних споруд Управління з адміністративно - господарських питань ДП «НЕК «Укренерго» з 08.09.2016 року; стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи в сумі 43660,40 грн. з утриманням з цієї суми податків та інших обов'язкових платежів.

За приписами ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, вищевказаними нормами припинення реєстрації, а з ними і припинення виплати допомоги по безробіттю, прямо пов'язані з днем поновлення зареєстрованого безробітного на роботі за рішенням суду, який, в свою чергу, пов'язаний з днем видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства.

Судом також враховано роз'яснення, викладені у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до яких належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання роботодавцем про це наказу (розпорядження), що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків. Отже, законодавство передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця виникає обов'язок видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Судом встановлено, що наказом ДП «НЕК «Укренерго» № 187-к року від 01.06.2017 року поновлено гр. ОСОБА_1 на посаді провідного інженера сектора з будівництва служб експлуатації будівель та інженерно - технічних споруд Управління з адміністративно - господарських питань ДП «НЕК «Укренерго» з 08.09.2016 року.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

При цьому відповідно до п.п. 4 п.2 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні зобов'язані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у частині першій статті 45 цього Закону.

У відповідності до ч. 1 ст. 45 вказаного Закону реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі, зокрема, поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Пунктом 2 ч.1 ст. 31 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Згідно матеріалів справи судом встановлено, що відповідачем було повідомлено позивача про поновлення гр. ОСОБА_1 на роботі згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.05.2017 року у справі № 761/35948/16-ц листом від 15.06.2017 року № 01/6566, який позивачем було отримано 19.06.2017 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Наразі відповідачем не надано суду доказів умисного невиконання гр. ОСОБА_1 своїх обов'язків та зловживання ними.

В свою чергу з огляду на те, що за змістом п.2 ч.1 ст.31 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду, враховуючи те, що з 01.06.2017 року гр. ОСОБА_1, було поновлено на роботі, суд зазначає, що виплата допомоги по безробіттю вказаній особі мала б здійснюватися до 01.06.2017 року.

Отже, з урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку, що позивач не має права вимагати відшкодування з відповідача коштів по виплаті допомоги по безробіттю гр. ОСОБА_1 за період після її поновлення на роботі, тобто позивач має право на відшкодування на його користь грошових коштів в розмірі 36820,49 грн. за період з 09.10.2016 року по 31.05.2017 року.

Щодо заперечень відповідача проти позовних вимог з мотивів подвійного притягнення до відповідальності суд зазначає, що стягнення грошових коштів за вимушений прогул та стягнення виплаченого забезпечення в силу Закону не є одним і тим же видом юридичної відповідальності.

З огляду на те, що вартість соціальної допомоги по безробіттю, стягнення якої є предметом даного позову, виплачена Деснянським районним центром зайнятості гр. ОСОБА_1, підлягає відшкодуванню відповідачем в порядку, встановленому ст.ст. 34, 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а виплати, здійснені ДП «НЕК «Укренерго» гр. ОСОБА_1 на підставі рішення суду в порядку ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю, є сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто види юридичної відповідальності відповідача перед позивачем та перед гр. ОСОБА_1, є різними, що не суперечить приписам ст.61 Конституції України, заперечення відповідача про неприпустимість одночасного стягнення з нього суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та суми виплаченої допомоги по безробіттю, оскільки на його переконання це є подвійною відповідальністю за одне і те саме порушення, судом до уваги не приймаються.

В свою чергу відповідачем не обґрунтовано належним чином, із посиланням на норми матеріального права, які б передбачали обов'язок безробітного повідомляти центри зайнятості про стягнення на його користь коштів за час вимушеного прогулу, і про те, що таке стягнення впливає на виплату допомоги по безробіттю, зокрема, і на її розмір, а саме, що сума чи розмір допомоги по безробіттю, які виплачуються безробітному, мають бути зменшені на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.

При цьому пред'явлення громадянкою ОСОБА_1 позову до суду про поновлення її на роботі, не позбавляло останню права на отримання допомоги по безробіттю до моменту поновлення на роботі за рішенням суду, а тому не звільняє відповідача від обов'язку компенсувати вартість фактично здійснених громадянці ОСОБА_1 соціальних виплат на підставі ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" за період з моменту реєстрації останньої, як безробітної до зняття з обліку внаслідок поновлення її на роботі.

Згідно частини першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На час розгляду справи доказів перерахування коштів в сумі 36820,49 грн. на користь Київського міського центру зайнятості відповідачем не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Зважаючи на встановлені обставини справи та приписи вищевикладених правових норм, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань як роботодавця щодо відшкодування позивачу виплаченої застрахованій особі допомоги по безробіттю в добровільному порядку, а також на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів, виплачених як допомога по безробіттю гр. ОСОБА_1, нормативно та документально доведені позивачем в сумі 36820,49 грн., а тому підлягають задоволенню у вказаному розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (вул. Симона Петлюри, 25, м. Київ, 01032, ) на користь Київського міського центру зайнятості (вул. Жилянська, 47-б, м. Київ, 01033, ) 36820,49 грн. (тридцять шість тисяч вісімсот двадцять грн. 49 коп.) заборгованості та 1618,24 грн. (одну тисячу шістсот вісімнадцять грн. 24 копійок) судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржене в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.М. Якименко