ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2018 р. Справа№ 910/15456/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Чорногуза М.Г.

Суліма В.В

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 26.12.2018

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»

на рішення Господарського суду міста Києва 27.04.2018 (повне рішення складено - 04.05.2018)

у справі № 910/15456/17 (суддя - Гумега О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця»

про визнання недійсними пунктів договору,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У вересні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» (далі - ДТГО «Південно-Західна залізниця») про визнання недійсними п. 2.2. та абзацу 2 п. 3.8. кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-3759/2-1 від 29.12.2011, укладеного між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ДТГО «Південно-Західна залізниця» (далі - про визнання недійсними пунктів договору).

Позовні вимоги про визнання недійсними пунктів договору обґрунтовані тим, що при укладенні кредитного договору були порушені умови погодження та вимоги чинного законодавства.

Так, позивач стверджує, що укладенню кредитного договору, з урахуванням ст. 67 Господарського кодексу України, передувало погодження його умов з центральними органами влади, які здійснюють функції управління державною власністю. Однак, на переконання позивача, листи-відповіді Міністерства фінансів України від 29.12.2011 №31-12110-103-10/33215 та Міністерства інфраструктури України від 27.12.2011 №11494/11/10-11 на запити Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця» про погодження умов залучення ДТГО «Південно-Західна залізниця» довгострокових кредитних ресурсів не відповідають формі, встановленій у Типовій інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, раді міністрів автономної республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 № 1242, та Уніфікованій системі організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів передбачені ДСТУ 4163-2003, затвердженій наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55.

Крім того, в порушення п. 4 Порядку погодження залучення, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 № 809 (далі - Порядок погодження), вищевказані листи міністерств не являються «погодженням» спірного кредитного договору.

Позивач також зазначив, що відповідачем було порушено обов'язкові умови, визначені у вищевказаних листах міністерств та які мали бути враховані при узгодженні спірних пунктів кредитного договору, а саме умови щодо строку договору та комісійних платежів (п. 2.2., абз. 2 п. 3.8. кредитного договору).

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.05.2018 позов задоволено повністю. Визнано недійсними п. 2.2., абзац 2 п. 3.8. кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-3759/2-1 від 29.12.2011, укладеного між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ДТГО «Південно-Західна залізниця». Стягнуто з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь ПАТ «Українська залізниця» 1 600, 00 грн судового збору.

Рішення обґрунтовано тим, що зміст оспорюваних положень п. 2.2. та абзацу 2 п. 3.8. кредитного договору не відповідають основним умовам, що були погоджені уповноваженими органами, зокрема, щодо укладення кредитного договору з відповідачем на умовах трирічного строку користування кредитними коштами та без комісійних платежів, що згідно положень ст. 203, 215, 217 Цивільного кодексу України є підставами для визнання наведених пунктів кредитного договору недійсними.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про сплив позовної давності щодо заявлених позивачем вимог. Водночас, суд визнав причини пропуску позовної давності поважними.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду

У травні 2018 ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2018 апеляційну скаргу у даній справі було прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Буравльов С.І., судді - Андрієнко В.В., Власов Ю.Л. та призначено до розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2018 було зупинено провадження у справі № 910/15456/17 до перегляду в касаційному порядку Верховним Судом судових рішень у подібних правовідносинах в іншій справі № 910/15453/17; зобов'язано учасників справи повідомити Київський апеляційний господарський суд про результат перегляду Верховним Судом судових рішень у справі №910/15453/17.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.10.2018 було скасовано ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2018, а справу передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. Ухвалою від 12.10.2018 виправлено описки, допущені у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі №910/15456/17 шляхом зазначення про покладення судового збору за подання касаційної скарги на позивача та зазначення дати ухвали Київського апеляційного господарського суду у справі № 910/15456/17 - 17.07.2018.

25.06.2018 року на виконання Указу Президента України №454/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах», яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті «Голос України» №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене, Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2018 прийнято справу до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Сулім В.В., Чорногуз М.Г., призначено апеляційну скаргу до розгляду на 13.12.2018; закінчено проведення підготовчих дій.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018 відкладено розгляд апеляційної скарги ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на 26.12.2018, у зв'язку із задоволенням клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 26.12.2018 з'явились представники позивача, відповідача та третьої особи 1. Клопотань та заяв до початку розгляду справи по суті до суду не надійшло. Суд апеляційної інстанції розпочав розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 26.12.2018 представник позивача під час надання пояснень зазначила, що Верховний Суд здійснював перегляд справ зі схожими обставинами, за результатами яких було скасовано судові акти попередніх інстанцій з направленням справ на новий розгляд, однак повний текст однієї з постанов ще не опубліковано в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Тому представник позивача висловила міркування: «можливо тоді є необхідність оголосити перерву в судовому засіданні».

Суд апеляційної інстанції, з'ясувавши, в яких справах ухвалено постанови Верховним Судом та встановивши, що за наслідками розгляду інших справ їх направлено на новий розгляд (крім справи №910/2974/18), не знайшов підстав, у зв'язку з якими неможливо вирішити в даному судовому засіданні спір (ч. 2 ст. 216 ГПК України) та, відповідно, і підстав для оголошення перерви. Тому в судовому засіданні 26.12.2018 було розглянуто апеляційну скаргу по суті та ухвалено постанову.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог. Скаржник зазначає, що оскільки позивач звертався до Міністерства фінансів України та Міністерства інфраструктури України, то саме на ньому лежить обов'язок доказування того, що вказаним міністерствам направлявся текст оспорюваного кредитного договору. Так, саме позивач посилався на повідомлення Міністерства Інфраструктури та повідомлення Міністерства Фінансів України у позовній заяві.

Крім того, відповідач стверджує про порушення судом першої норм процесуального права, зокрема ст. 236 ГПК України щодо обґрунтованості та законності судового рішення, оскільки Господарський суд міста Києва не надав жодного обґрунтування визнання причин пропущення позовної давності поважними.

Скаржник посилається на практику Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» та зазначає, що у судовому рішенні мають бути належним чином зазначені підстави, на яких воно ґрунтується. Разом з тим, на думку заявника, оскаржуване рішення таким вимогам не відповідає.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та відповіді на відзив

12.06.2018 на адресу суду апеляційної інстанції від ПАТ «Українська залізниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Позивач зазначив, що відповідач у кредитному договорі визначив умови, які є неприйнятними для іншої сторони договору, обмежують та порушують права та інтереси останньої. Скорочення строку повернення кредиту та застосування комісійної винагороди є додатковим навантаженням на фінансове становище позичальника, оскільки збільшує ціну договору.

Що стосується позовної давності, позивач вказав, що ПАТ «Українська залізниця» не було стороною кредитного договору (останній укладено з ДТГО «Південно-Західна залізниця»), а тому не могло довідатись про порушення свого права, зокрема, спірними умовами кредитного договору раніше створення товариства (державної реєстрації). Тому позивач вважає, що позовна вимога заявлена в межах позовної давності.

07.02.2018 на адресу суду апеляційної інстанції від скаржника надійшла відповідь на відзив б/н від 07.12.2018, в якій він просив розглянути апеляційну скаргу з урахуванням відповіді на відзив. У відповіді на відзив заявник зазначив, що відповідач, як добросовісний контрагент, не може відповідати за можливі порушення, допущені позичальником (третьою особою). Також заявник стверджує, що оспорювання позивачем умов кредитного договору є недобросовісною поведінкою боржника (за кредитним договором), що суперечить доктрині venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки).

Крім того, скаржник зазначив про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

29.12.2011 між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (банк) та ДТГО «Південно-західна залізниця» (позичальник) був укладений кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 20-3759/2-1 (кредитний договір), відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 12 500 000, 00 доларів США (ліміт кредитної лінії), на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором (п. 2.1. кредитного договору).

Відповідно до спірного пункту 2.2. кредитного договору дата остаточного повернення всіх отриманих у межах кредитної лінії сум кредиту - 22 грудня 2014.

Згідно зі спірним абз. 2 п. 3.8. кредитного договору позичальник доручає банку за здійснення операції з купівлі, обміну та продажу валюти списати кошти в еквіваленті суми комісійної винагороди банку за здійснення відповідної операції із поточного рахунку в національній валюті позичальника № (вказано конкретний номер) або будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у банку, код банку 300012, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ Промінвестбанк. У випадку відсутності коштів для оплати комісійної винагороди на зазначених рахунках, позичальник доручає банку здійснити списання коштів із рахунків в іноземній валюті, відкритих у банку, код Банку 300012, або відкритих у ПАТ Промінвестбанк в еквіваленті суми комісійної винагороди банку по курсу банку на день списання та здійснити продаж/обмін іноземної валюти за курсом банку на день здійснення операції.

Положеннями п. 6.1. кредитного договору сторони погодили, що останній набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, отримання погодження Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України, скріплення печатками сторін, та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договором.

Суд першої інстанції встановив, що на момент вчинення правочину, пункти якого є предметом судового розгляду, та на даний час ДТГО «Південно-західна залізниця» є державним підприємством, окремою юридичною особою. Водночас, станом на час розгляду справи по суті ДТГО «Південно-західна залізниця» перебуває в стані припинення, однак не є припиненим.

Правонаступником ДТГО «Південно-західна залізниця» є ПАТ «Українська залізниця» (позивач у справі), що підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

ПАТ «Українська залізниця» утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовано шляхом злиття, згідно з додатком 1 до наведеної Постанови Кабінету Міністрів України.

Державні підприємства, у тому числі господарські товариства (крім банків), у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), здійснюють залучення внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов'язаннями за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну фінансову політику, здійснюють залучення внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов'язаннями - за погодженням з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. Порядок таких погоджень встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 4 ст. 67 Господарського кодексу України).

ДТГО «Південно-західна залізниця», як державне підприємство, у статутному капіталі якого більше 50% акцій належать державі, з огляду на ст. 67 Господарського кодексу України, мало укладати кредитний договір (пункти якого є спірними) за погодження його умов з відповідним центральним органом виконавчої влади.

Порядок погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями (далі - Порядок погодження) затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 № 809.

Відповідно до п. 2 Порядку погодження залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантій або поруки за таким зобов'язанням погоджується, зокрема, Мінфіном - щодо внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик).

Згідно з п. 3 Порядку погодження для погодження залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантії або поруки за таким зобов'язанням підприємство подає Мінфіну або уповноваженому органу заяву, до якої додаються, у разі погодження залучення кредиту (позики), зокрема, проект кредитного договору (договору позики, проспекту емісії або рішення про закрите (приватне) розміщення облігацій підприємства, а в разі надання повноважень щодо залучення кредиту (позики) - також проект відповідного договору), який зокрема:

- повинен передбачати напрями використання залучених коштів, що відповідають визначеній установчими документами меті діяльності підприємства, плату за користування кредитом (позикою), яка відповідає тій, що склалася на ринку фінансових послуг на момент подання заяви, а також право підприємства на дострокове виконання зобов'язань за кредитом (позикою);

- не може передбачати дострокове виконання зобов'язань за кредитом (позикою) з ініціативи кредитора із необґрунтованими фінансовими втратами (за винятком здійснення запозичення у формі випуску облігацій підприємства), неконкурентний спосіб переходу права власності на майно підприємства, а також не повинен містити положень щодо обов'язкового дострокового виконання зобов'язань на вимогу кредитора (інвестора) у разі зниження кредитного рейтингу України та/або підприємства.

Мінфін або уповноважений орган протягом 30 робочих днів після надходження заяви приймає рішення щодо погодження залучення кредиту (позики), забезпечення підприємством виконання зобов'язань за кредитом (позикою) порукою або гарантією чи відмови у погодженні, про що письмово повідомляє підприємству (п. 4 Порядку погодження).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ст. 67 Господарського кодексу України, Порядку погодження, Державною адміністрацією залізничного транспорту України «Укрзалізниця» (далі - ДАЗТУ «Укрзалізниця») було направлено до Міністерства фінансів України та Міністерства інфраструктури України листи № ЦЗЕ-11/2365 від 12.12.2011 та № ЦЗЕ-11/2362 від 12.12.2011 щодо отримання погодження здійснення довгострокових внутрішніх запозичень ДТГО «Південно-західна залізниця».

Суд першої інстанції правильно встановив, що укладенню кредитного договору передувало звернення підприємства, яке планувало залучення кредитних коштів, із листами до Міністерства фінансів України та Міністерства інфраструктури України про надання погодження такого залучення на суму, строк та на умовах, які попередньо були викладені проектом кредитного договору, пункти якого є спірними.

Міністерство фінансів України у листі від 29.12.2011 №31-12110-103-10/33215, розглянувши лист ДАЗТУ «Укрзалізниця» № ЦЗЕ-11/2365 від 12.12.2011 щодо погодження здійснення довгострокових внутрішніх запозичень ДТГО «Південно-західна залізниця», повідомило, що відповідно до документів, поданих на розгляд Міністерству фінансів України, планується здійснити шляхом укладення кредитних договорів, зокрема, з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»: сума кредитів - 91, 25 млн. дол. США; строк користування кредитними коштами - 3 роки; відсоткова ставка - 11 % річних; комісійні платежі - відсутні; забезпечення - застава майнових прав у співвідношенні 1:3,34; мета запозичення - виконання програми капітальних інвестицій та перекредитування діючих запозичень. Зведений фінансовий план залізниць України на 2011 рік затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.10.2011 № 983-р, в якому передбачається залучення ДТГО «Південно-західна залізниця» довгострокових кредитів на суму 973, 5 млн. грн. Враховуючи викладене, Міністерство фінансів України погодило здійснення вищезазначеного запозичення ДТГО «Південно-західна залізниця» за умови, якщо не будуть перевищені відповідні показники фінансового плану підприємства на 2011 рік.

Міністерство інфраструктури України у листі від 27.12.2011 №11494/11/10-11, адресованому ДТГО «Південно-західна залізниця», щодо погодження здійснення довгострокових внутрішніх запозичень повідомило, що відповідно до поданих на розгляд Міністерства інфраструктури України документів, залучення планується здійснити шляхом укладення кредитних договорів, зокрема, з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на загальну суму кредитів - 91, 25 млн. дол. США на наступних умовах: термін користування кредитом - 3 роки; відсоткова ставка - 11 % річних; комісійні платежі - відсутні; забезпечення виконання ДТГО «Південно-західна залізниця» умов кредитного договору - майнові права у співвідношенні 1:3,34; цільове призначення кредиту - виконання програми капітальних інвестицій. Відповідно до Порядку погодження залучення державними підприємствами, у т.ч. господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належить державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України від 15.06.2011 № 809, зазначене Міністерство погодило ДТГО «Південно-західна залізниця» зазначені умови залучення довгострокового кредиту, за умови отримання від Мінекономрозвитку інформації про відповідність державній політиці у сфері управління державним сектором економіки залучення підприємством кредитів. Одночасно, з метою захисту інтересів державного підприємства, рекомендовано при укладенні кредитного договору з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» п. 3.9. виключити, а в п. 5.5. зменшити розмір штрафу.

Позивач вважає, що відповідачем порушено обов'язкові умови, визначені у вищевказаних листах міністерств та які мали бути враховані при узгодженні спірних пунктів договору, а саме умови щодо строку договору та комісійних платежів, що, відповідно, стало підставою для звернення до суду з позовом у даній справі.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ПАТ «Українська залізниця» утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Українська залізниця» (позивач у справі) є правонаступником ДТГО «Південно-західна залізниця», що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (наявні в матеріалах справи).

Враховуючи те, що позивач оскаржує пункти договору, за яким він набув права та об'явки як боржник, в силу того, що став правонаступником ДТГО «Південно-західна залізниця», суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умови кредитного договору впливають на права та обов'язки ПАТ «Українська залізниця», у зв'язку з чим у останнього виникло право на звернення до господарського суду в розумінні ст. 4 ГПК України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд встановлює наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ст.. 215 ЦК України).

Частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб.

Частиною 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Постановою Кабінету Міністрів України № 809 від 15.06.2011 затверджено Порядок погодження залучення державними підприємствами, в тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, який визначає процедуру погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі (далі - підприємства), кредитів (позик) шляхом укладення кредитного договору, договору позики або випуску облігацій підприємства (далі - залучення кредиту (позики), у результаті якого виникають зобов'язання щодо повернення коштів, та надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку, залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантій або поруки за таким зобов'язанням погоджується: Мінфіном - щодо внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик); органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю (далі - уповноважений орган), - щодо внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик).

Згідно п. 3 Порядку, для погодження залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантії або поруки за таким зобов'язанням підприємство подає Мінфіну або уповноваженому органу заяву, до якої додаються: 1) у разі погодження залучення кредиту (позики) в т.ч.: проект кредитного договору (договору позики, проспекту емісії або рішення про закрите (приватне) розміщення облігацій підприємства, а в разі надання повноважень щодо залучення кредиту (позики) - також проект відповідного договору), який зокрема: не може передбачати дострокове виконання зобов'язань за кредитом (позикою) з ініціативи кредитора із необґрунтованими фінансовими втратами (за винятком здійснення запозичення у формі випуску облігацій підприємства); копії в т.ч.: рішення уповноваженого органу про погодження умов кредиту (позики) (подається Мінфіну).

Розглядаючи позові вимоги про визнання пунктів кредитного договору недійсними, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про невідповідність їх вимогам законодавства(з якими погоджується суд апеляційної інстанції), виходячи з такого.

Дослідивши наведені листи Міністерства фінансів України від 29.12.2011 №31-12110-103-10/33215 та Міністерства інфраструктури України від 27.12.2011 №11494/11/10-11, Господарський суд міста Києва «критично» оцінив доводи позивача про те, що ці листи не відповідають формі, встановленій у Типовій інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, раді міністрів автономної республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 № 1242 (далі - Інструкція з діловодства) та Уніфікованій системі організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів встановлено ДСТУ 4163-2003, затвердженій наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55 (далі - Стандарт).

Так, суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до положень Порядку погодження (п. 4) правовий зміст погодження Мінфіном або уповноваженим органом полягає саме у прийнятті рішення щодо погодження чи відмови у погодженні укладення відповідного договору згідно наданого для такого погодження проекту договору. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання позивача на порушення зовнішнього оформлення погоджень міністерств з огляду на превалювання змісту документу над його формою.

Крім того, згідно з п. 6.1. кредитного договору сторонами узгоджено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, отримання погодження Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України, скріплення печатками сторін, та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договором. Аналіз змісту наведеного пункту кредитного договору, рівно як і інших умов цього договору, свідчить, що умовами кредитного договору не встановлено отримання погодження міністерств саме з дотриманням відповідної форми, встановленої положеннями Інструкції з діловодства та Стандарту.

Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що згідно наведених листів Міністерства фінансів України від 29.12.2011 №31-12110-103-10/33215 та Міністерства інфраструктури України від 27.12.2011 №11494/11/10-11 відповідними центральними органами виконавчої влади було погоджено укладення оспорюваного кредитного договору на умовах трирічного строку користування кредитом та без комісійних платежів.

Водночас, Господарський суд міста Києва зазначив, що всупереч погоджень вищезазначених міністерств, дотримання яких є обов'язковим у силу приписів ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, спірним абзацом 2 пункту 3.8. кредитного договору встановлено, що за здійснення операції із купівлі, обміну та продажу валюти позичальник (третя особа) доручає банку (відповідачу) списати кошти в еквіваленті суми комісійної винагороди банку за здійснення відповідної операції із поточного рахунку в національній валюті позичальника.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що зміст наведеного абзацу 2 п. 3.8. кредитного договору суперечить умові щодо відсутності будь-яких комісійних платежів при наданні погодження уповноваженими органами на укладення кредитного договору з відповідачем.

При цьому, суд обґрунтовано відхилив заперечення відповідача проти недійсності абзацу 2 п. 3.8. кредитного договору, згідно яких відповідач стверджував, що наведеною умовою договору між сторонами було досягнуто згоди не щодо окремого зобов'язання з надання послуг за комісійну винагороду, а було досягнуто згоди саме стосовно покладення на позичальника обов'язку з оплати комісійної винагороди за здійснення валютно-обмінних операцій у разі невиконання позичальником зобов'язання з повернення коштів у визначений договором строк за умови відсутності на рахунках позичальника коштів у валюті зобов'язання. Вказані доводи відповідача не спростовують факту невідповідності абзацу 2 п. 3.8. кредитного договору узгодженій умові щодо відсутності комісійних платежів, яка не передбачала виключень на здійснення валютно-обмінних операцій.

Також суд першої інстанції, задовольняючи позов, правомірно виходив з того, що кредитний договір укладено 29.12.2011, проте згідно зі спірним пунктом 2.2. кредитного договору, датою остаточного повернення всіх отриманих у межах кредитної лінії сум кредиту встановлено 22.12.2014, що є меншим трирічного строку користування кредитними коштами, погодженого уповноваженими органами.

У зв'язку з викладеним, суд першої інстанції вірно відхилив заперечення відповідача проти недійсності пункту 2.2. кредитного договору, оскільки наведені доводи не спростовують факту невідповідності вказаного пункту кредитного договору погодженій умові щодо трирічного строку користування кредитом.

Крім того, визнаючи заявлені позовні вимоги обґрунтованими, Господарський суд міста Києва виходив з того, що відповідачем не доведено та в матеріалах справи відсутні докази того, що Міністерству фінансів України та Міністерству інфраструктури України направлявся текст саме кредитного договору, пункти якого оспорюються по даній справі, оскільки фактично викладені в спірному кредитному договорі умови запозичення кредитних коштів, зокрема, п. 2.2. та абзац 2 п. 3.8., відрізняються від тих, що були погоджені вказаними міністерствами та стисло відображені в їх листах від 29.12.2011 №31-12110-103-10/33215 та від 27.12.2011 №11494/11/10-11, відповідно.

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявними доказами підтверджується, що зміст спірних п. 2.2. та абзацу 2 п. 3.8. кредитного договору не відповідають основним умовам, що були погоджені уповноваженими органами, зокрема, щодо укладення кредитного договору з відповідачем на умовах трирічного строку користування кредитними коштами та без комісійних платежів, що згідно положень ст. 203, 215, 217 Цивільного кодексу України є підставами для визнання вказаних положень кредитного договору недійсними.

Суд апеляційної інстанції частково приймає доводи скаржника про «доктрину заборони суперечливої поведінки», з посиланням, зокрема, на п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України: «добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення».

Водночас, суд зазначає, Порядок погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 № 809. Вказана постанова перебуває у відкритому доступі (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/809-2011-%D0%BF).

Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що принцип добросовісності в рівній мірі стосується усіх учасників господарських правовідносин, у зв'язку з чим відповідач не був позбавлений можливості ознайомитись з вимогами (погодженнями), яких необхідно дотримуватись при укладенні кредитного договору з державними підприємствами, у статутному капіталі якого 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належить державі та, відповідно, не позбавлений права запросити (оглянути) відповідні погодження контролюючих органів. А тому посилання відповідача на те, що він не міг відповідати за можливі порушення третьої особи, відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані, з урахуванням того, що матеріали справи не містять документів, які б свідчили, що не вчинення таких дій залежало від волі сторони (з причин, що від неї не залежали, тощо).

Щодо строку позовної давності

Крім того, Господарський суд міста Києва, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про сплив позовної давності щодо заявлених позивачем вимог, однак суд визнав причини пропущення позовної давності поважними.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 14.03.2018, на стадії підготовчого провадження (підготовче провадження закрите ухвалою від 22.03.2018) звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про застосування наслідків спливу позовної давності, у зв'язку з чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Клопотання мотивовано тим, що ПАТ «Українська залізниця» звернулося з позовом про визнання недійсними положень кредитного договору, який укладений 29.12.2011, з пропуском строку позовної давності, який, на думку відповідача, сплив ще 30.12.2014.

Суд першої інстанції встановив, що ПАТ «Українська залізниця» утворено згідно із Законом України «Про особливості утворення публічно акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Статут ПАТ «Українська залізниця» затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735.

21.10.2015 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців було внесено запис про проведення державної реєстрації юридичної особи ПАТ «Українська залізниця» (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 ПАТ «Українська залізниця» утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (аналогічні положення також містяться у ст. 2, 3 Закону). Серед таких підприємств зазначено в т. ч. ДТГО «Південно-західна залізниця», яке є стороною в кредитному договорі, права та обов'язки за яким перейшли до позивача, як правонаступника.

Аналогічна інформація про те, що ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником щодо ДТГО «Південно-західна залізниця» також наявна у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch).

Відповідно до п. 1, 2, 5 постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення ПАТ «Українська залізниця» вирішено утворити ПАТ «Українська залізниця», 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником прав й обов'язків ДТГО «Південно-західна залізниця», яке є стороною в кредитному договорі, пункти якого є предметом спору по даній справі та яке було обізнано щодо наявності вказаного договору з моменту його укладання.

Відповідно до ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для юридичної особи (суб'єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Судом першої інстанції встановлено, що договір про відкриття кредитної лінії № 20-3759/2-1 був укладений 29.12.2011.

Враховуючи викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину, тобто 29.12.2011 (дата укладення кредитного договору). А, відповідно, строк позовної давності щодо заявлених вимог сплив 29.12.2014.

Відповідно до ст. 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Позовна давність не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 ГПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що доказів неможливості вчасного звернення з відповідним позовом позичальником за кредитним договором - матеріали справи не містять, а Господарський суд міста Києва обставин неможливості вчасного звернення не навів (крім обставин створення юридичної особи позивача).

Доводи ж позивача про те, що ПАТ «Українська залізниця» не було стороною кредитного договору, у зв'язку з чим не могло довідатись про порушення свого права умовами кредитного договору раніше створення товариства спростовуються матеріалами справи та приписами ст. 104 Цивільного кодексу України, оскільки позивач є правонаступником всіх прав та обов'язків сторони кредитного договору - ДТГО «Південно-західна залізниця».

Водночас, позивача зареєстровано в Єдиному державно реєстрі 21.10.2015 році, а звернувся з позовом у вересні 2017 (майже через два роки після реєстрації).

Отже, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право (Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 910/2974/18, прийнятій за результатом розгляду справи з такими ж обставинами справи).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Інститут позовної давності покликаний також сприяти сталості цивільних відносин.

З огляду на вищевикладене, доводи скаржника стосовно помилкового висновку суду першої інстанції про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними визнаються Північним апеляційним господарським судом обґрунтованими, оскільки підтверджується наведеним та встановленими судом обставинами.

Таким чином, судом першої інстанції при ухваленні рішення було помилково застосовано ч. 5 ст. 267 та не застосовано ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, яка підлягала застосуванню, що є підставою для скасування судового рішення (п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 277 ГПК України).

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог ПАТ «Українська залізниця» про визнання недійсними п. 2.2. та абз. 2 п. 3.8. кредитного договору слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Зважаючи на викладене, Північний апеляційний господарський суд на підставі п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 277 ГПК України із застосуванням положень ст. 257, 261, 267 Цивільного кодексу України дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції повністю з ухваленням нового рішення - про відмову в позові у зв'язку зі спливом позовної давності.

Таким чином, керуючись ст. 2, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277 ГПК - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги у даній справі та скасування рішення місцевого господарського суду повністю з ухваленням нового - про відмову у задоволення позовних вимог повністю.

9. Судові витрати

Ухвалою Верховного Суду від 12.10.2018 виправлено описки допущені у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі №910/15456/17, зокрема, шляхом зазначення про покладення судового збору за подання касаційної скарги на позивача.

Враховуючи викладене, з урахуванням задоволення апеляційної скарги, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної та першої інстанції (судовий збір) покладаються на позивача в порядку ст. 129, пп. б), в) п. 4 ч. 1 ст. 282 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 у справі № 910/15456/17 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 у справі №910/15456/17 - скасувати.

3. Прийняти у справі № 910/15456/17 нове рішення.

4. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання недійсним п. 2.2. та абзацу 2 п. 3.8. кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-3759/2-1 від 29.12.2011, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця» - відмовити.

5. Судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції та у суді апеляційної інстанції покласти на Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, код 40075815) на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (01001, м. Київ, провулок Шевченка, 12, код 00039002) 2 400, 00 (дві тисячі чотириста) грн.

Видачу відповідного наказу доручити Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи № 910/15456/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 28.12.2018.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді М.Г. Чорногуз

В.В. Сулім