ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2018 Справа №914/1563/18

Господарський суд Львівської області у складі судді Мазовіти А.Б. за участю секретаря судового засідання Айзенбарт А.І., розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Приватного підприємства «МП Сантехмонтаж», м. Нововолинськ, Волинська область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Р-Інжиніринг», м. Городок, Львівська область

про стягнення 208 634,53 грн.

та за зустрічним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Р-Інжиніринг», м. Городок, Львівська область

до відповідача за зустрічним позовом: Приватного підприємства «МП Сантехмонтаж», м. Нововолинськ, Волинська область

про стягнення 219 712,32 грн.

за участю представників:

від позивача (відповідача за зустрічним позовом): не з'явився

від відповідача (позивача за зустрічним позовом): Лапка І.С. - представник (довіреність б/н від 07.08.2018).

Обставини розгляду справи.

21.08.2018 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного підприємства «МП Сантехмонтаж», м. Нововолинськ, Волинська область до Товариства з обмеженою відповідальністю «Р-Інжиніринг», м. Городок, Львівська область про стягнення 208 634,53 грн.

Ухвалою від 23.08.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, засідання призначено на 17.09.2018.

Ухвалою від 17.09.2018 суд відклав підготовче засідання на 01.10.2018.

21.09.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Р-Інжиніринг», м. Городок, Львівська область подало зустрічний позов до Приватного підприємства «МП Сантехмонтаж», м. Нововолинськ, Волинська область про стягнення 219 712,32 грн.

Ухвалою суду від 26.09.2018 зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, підготовче засідання відкладено на 01.10.2018.

27.09.2018 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Р-Інжиніринг» надійшов відзив на позовну заяву (вх. №36131/18 від 27.09.2018).

01.10.2018 через канцелярію суду від Приватного підприємства «МП Сантехмонтаж» надійшла заява про застосування строку позовної давності (вх. №36346/18 від 01.10.2018).

В підготовчому засідання 01.10.2018 було оголошено перерву до 18.10.2018.

10.10.2018 через канцелярію суду від Приватного підприємства «МП Сантехмонтаж» надійшов відзив на зустрічний позов (вх. №37990/18 від 10.10.2018).

Ухвалою від 18.10.2018 суд відклав підготовче засідання на 31.10.2018.

Ухвалою суду від 31.10.2018 строк підготовчого провадження було продовжено на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 12.11.2018.

12.11.2018 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Р-Інжиніринг» надійшло заперечення на заяву про застосування строку позовної давності (вх. №43191/18 від 12.11.2018).

Ухвалою від 12.11.2018 суд відклав підготовче засідання на 21.11.2018.

19.11.2018 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Р-Інжиніринг» надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов (вх. №44454/18 від 19.11.2018).

21.11.2018 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Р-Інжиніринг» надійшли додаткові пояснення (вх. №44693/18 від 21.11.2018).

З огляду на те, що за результатами підготовчого провадження було вирішено усі необхідні завдання, сторонами зазначено, що ними подані усі докази, які доводять обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, суд ухвалою від 21.11.2018 витребував в ГУ ДФС України у Львівській області інформацію, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 05.12.2018.

В судовому засіданні 05.12.2018 було оголошено перерву до 17.12.2018.

В судовому засіданні 17.12.2018 було оголошено перерву до 20.12.2018.

20.12.2018 через канцелярію суду від ГУ ДФСУ України у Львівській області надійшов лист-відповідь на запит суду про надання інформації (вх. №49385/18).

Сторонам роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 42, 46 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

Суть спору та правова позиція сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач за первісним позовом зазначив, що відповідачу у 2015 році згідно видаткових накладних було передано у власність товар на загальну суму 548 975,73 грн. Однак, відповідач свої зобов'язання щодо оплати вартості товару виконав частково, оплативши 378 975,84 грн. Таким чином, на дату звернення до суду заборгованість становить 169 999,18 грн. У зв'язку з порушенням строків оплати відповідачу нараховано 3% річних в сумі 9 849,72 грн., інфляційні в сумі 28 785,63 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, становить 208 634,53 коп. До стягнення з відповідача підлягають також судові витрати, в тому числі витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 8 960,00 грн.

В судових засіданнях представник відповідача за первісним позовом проти первісного позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В своїх запереченнях зазначив, що позивачем за первісним позовом було поставлено відповідачу за первісним позовом товар на загальну суму 410 518,69 грн., який відповідачем за первісним позовом було оплачено у розмірі 378 975,84 грн. Таким чином, розмір основного боргу становив 31 542,85 грн. Разом з тим, позивачу за первісним позовом було перераховано згідно договору підряду 100 000,00 грн., проте, роботи на вказану вартість позивачем не виконувалися. Вказані кошти позивачем за первісним позовом не повернуті та безпідставно ним утримуються. З огляду на викладене, в задоволенні вимог за первісним позовом слід відмовити.

В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом позивач за зустрічним позовом зазначив, що між сторонами було укладено договір підряду на влаштування теплової мережі від модульних котелень до пташників. Відповідно до умов вказаного договору підрядником було виконано роботи загальною вартістю 70 214,40 грн. ТзОВ «Р-Інжиніринг» було сплачено Приватному підприємству «МП Сантехмонтаж» 170 214,40 грн. В подальшому позивач за зустрічним позовом звертався до відповідача за зустрічним позовом з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 100 000,00 грн., яка залишена останнім без розгляду та задоволення. Таким чином, ТзОВ «Р-Інжиніринг» у зустрічній позовній заяві просило суд стягнути з відповідача за зустрічним позовом 100 000,00 грн. безпідставно набутих коштів в порядку, передбаченому ст. 1212 ЦК України, а також відсотки згідно ст. 536 ЦК України в сумі 53 753,42 грн., 3% річних в сумі 8 958,90 грн. та інфляційні в сумі 57 000,00 грн..

В судових засіданнях представник відповідача за зустрічним позовом проти зустрічного позову заперечив, просив відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. В своїх запереченнях зазначив, що оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач за зустрічним позовом просить стягнути як невикористану передоплату, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 ЦК України. Таким чином, зустрічні позовні вимоги є безпідставними та до задоволення не підлягають.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.

Приватне підприємство «МП Сантехмонтаж» 13.03.2015 за №10, 03.06.2015 за №70 та 01.10.2015 за №125с виставило Товариству з обмеженою відповідальністю «Р-Інжиніринг» рахунки-фактури на оплату товару у розмірі 548 975,19 грн.

В подальшому Приватне підприємство «МП Сантехмонтаж» здійснило поставку товару Товариству з обмеженою відповідальністю «Р-Інжиніринг» на загальну суму 548 975,73 грн., що підтверджується видатковими накладними:

- №2 від 23.03.2015 на суму 70 000,00 грн. (по рахунку №10);

- №3 від 07.05.2015 на загальну суму 192 099,49 грн. (по рахунку №10);

- №2 від 04.06.2015 на загальну суму 100 000,00 грн. (по рахунку №70);

- №4 від 31.07.2015 на загальну суму 18 457,15 грн. (по рахунку №10);

- №1 від 03.08.2015 на загальну суму 50 000,71 грн. (по рахунку №70);

- №9 від 29.10.2015 на загальну суму 50 000,00 грн. (по рахунку №125с);

- №5 від 30.03.2016 на загальну суму 68 418,38 грн. (по рахунку №10).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Р-Інжиніринг» здійснило оплату вартості товару на загальну суму 378 975,84 грн., зокрема:

- 13.03.2015 оплата у розмірі 70 000,00 грн. згідно рахунку №10;

- 18.05.2015 оплата у розмірі 50 000,00 грн. згідно рахунку №10;

- 21.05.2015 оплата у розмірі 30 000,00 грн. згідно рахунку №10;

- 04.06.2015 оплата у розмірі 100 000,00 грн. згідно рахунку №70;

- 03.08.2015 оплата у розмірі 50 000,00 грн. згідно рахунку №70;

- 29.10.2015 оплата у розмірі 50 000,00 грн. згідно рахунку №125с;

- 27.07.2016 оплата у розмірі 28 975,84 грн. згідно рахунку №10;

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем за первісним позовом зобов'язань щодо оплати вартості товару, позивач за первісним позовом просив суд стягнути з відповідача за первісним позовом 169 999,18 грн. основного боргу, 9 849,72 грн. 3% річних, 28 785,63 грн. інфляційних.

Розглянувши первісний позов, суд вважає його обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Частинами 1, 3 статті 181 ГК України визначено, що допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до частини 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Сторони є вільними в укладенні договору, а також у визначенні форми договору (усна чи письмова), що підтверджується ст. 218 ЦК України, яка передбачає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин може доводитися, в тому числі, письмовими доказами.

Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Оферта може мати письмовий вигляд коли вона має форму єдиного документа, тобто проекту договору, листа, телеграми тощо, що надсилаються акцептанту поштою чи за допомогою іншого технічного засобу зв'язку.

Наслідком надання оферти є те, що коли адресат оферти відізветься й у будь-якій формі висловить згоду укласти договір на зазначених в оферті умовах, його слід визнати укладеним.

Як передбачено ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Із змісту даної статті вбачається, що акцепт можливий й у вигляді конклюдентних дій, тобто здійснення особою, що отримала оферту, дій по виконанню вказаних в ній умов договору. Для конклюдентних дій характерно, що їх здійснення свідчить про волевиявлення особи укласти договір.

Отже, відповідно до вищезазначених норм ЦК України, матеріалами, які підтверджують волю сторін на встановлення правовідносин, є направлена позивачем до відповідача пропозиція укласти договір та прийняття відповідачем пропозиції позивача, що свідчить про відсутність будь-яких застережень щодо умов оферти у відповіді на пропозицію (видатковій накладній). Вказані видаткові накладні підписані представниками та скріплені печатками сторін, тобто, розбіжностей щодо умов зазначених в оферті не було, відповідачем прийнято товар без зауважень та застережень.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

З огляду на викладене, обов'язок по оплаті поставленого товару виникає у відповідача безпосередньо із самого факту поставки.

Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Як встановлено судом, відповідач за первісним позовом отримав товар на загальну суму 548 975,73 грн., який відповідачем за первісним позовом було оплачено частково у розмірі 378 975,84 грн.

Відповідач за первісним позовом стверджував, що ним було отримано товар на меншу суму, зокрема, йому не поставлявся товар за видатковою накладною №2 від 23.03.2015 на загальну суму 70 000,00 грн., за видатковою накладною №4 від 31.07.2015 на загальну суму 18 457,15 грн., видатковою накладною №9 від 29.10.2015 на загальну суму 50 000,00 грн.

Відповідач за первісним позовом здійснив передоплату у розмірі 70 000,00 грн. за товар згідно рахунку №10, який був виставлений на загальну суму 348 975,02 грн. В межах суми передоплати та рахунку №10 позивач за первісним позовом поставив відповідачу товар згідно видаткової накладної №2 від 23.03.2015 товар на загальну суму 70 000,00 грн. В подальшому відповідач за первісним позовом не висловлював позивачу за первісним позовом жодних зауважень щодо правильності та правомірності зарахування вказаної суми передоплати чи вимог щодо недопоставки товару на зазначену суму передоплати.

Щодо поставки за видатковою накладною №4 від 31.07.2015 на загальну суму 18 457,15 грн., то у реєстрі податкових накладних, який надано ГУ ДФСУ у Львівській області, у розрізі продавець - «МП Сантехмонтаж», покупець - ТзОВ «Р-Інжиніринг», відображено податкова накладна №39 від 31.07.2015 на загальну суму 18 457,15 грн.

Як вбачається із розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5) щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Р-Інжиніринг» за жовтень 2015 року, в рядку 16 розділу 2 Податковий кредит відображено операцію з придбання товару постачальника з індивідуальним податковим номером 95 (який належить ПП МП Сантехмонтаж») на загальну суму 50 000,00 грн. Також у реєстрі податкових накладних, у розрізі продавець - «МП Сантехмонтаж», покупець - ТзОВ «Р-Інжиніринг», відображена інформація про податкову накладну №21 від 29.10.2015 на загальну суму 50 000,00 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним факт поставки позивачем відповідачу товару на загальну суму 548 975,73 грн.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобов'язання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення суми боргу, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням цих положень позивачем правомірно нараховано інфляційні в сумі 28 785,63 грн., а також 3% річних в сумі 9 849,72 грн.

Розглянувши матеріали зустрічного позову, суд встановив наступне.

01.04.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Р-Інжиніринг» (замовник) та Приватним підприємством «МП Сантехмонтаж» (виконавець) було укладено договір підряду №181-ТМ на влаштування теплової мережі від модульних котелень до пташників у с.Верба Володимир-Волинського району.

За цим договором замовник (позивач за зустрічним позовом) доручає, а підрядник (відповідач за зустрічним позовом) зобов'язується своїми силами та засобами виконати та здати замовнику роботи «Влаштування теплової мережі від модульних котелень до пташників в с.Верба Володимир-Волинського р-ну», а замовник приймає і оплачує виконані роботи частково і в цілому, а також виконує інші зобов'язання, передбачені цим Договором.

Відповідно до умов вказаного договору підрядником було виконано роботи загальною вартістю 70 214,40 грн., що підтверджується актом виконаних робіт від 31.07.2015.

Натомість, Товариством з обмеженою відповідальністю «Р-Інжиніринг» згідно платіжних доручень від 07.05.2015 та 22.09.2015 було сплачено Приватному підприємству «МП Сантехмонтаж» 170 214,40 грн.

Позивач за зустрічним позовом звертався до відповідача за зустрічним позовом з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 100 000,00 грн., яка залишена останнім без розгляду та задоволення.

З огляду на те, що ПП «МП Сантехмонтаж» не повернуло ТзОВ «Р-Інжиніринг» безпідставно набуті кошти у розмірі 100 000,00 грн., ТзОВ «Р-Інжиніринг» у зустрічній позовній заяві просило суд стягнути з відповідача за зустрічним позовом 100 000,00 грн. безпідставно набутих коштів в порядку, передбаченому ст. 1212 ЦК України, а також відсотки згідно ст. 536 ЦК України в сумі 53 753,42 грн., 3% річних в сумі 8 958,90 грн. та інфляційних в сумі 57 000,00 грн.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Матеріалами справи, підтверджується, що правовою підставою перерахування коштів у розмірі 100 000,00 грн. позивачем за зустрічним позовом відповідачу за зустрічним позовом у даному випадку був договір підряду №181-ТМ від 01.04.2015, а відтак, ці кошти не можуть вважатися майном, набутим відповідачем без достатньої правової підстави, що виключає застосування до спірних правовідносин норм ст. 1212 ЦК України.

Позивач зустрічним позовом просив також стягнути з відповідача за зустрічним позовом проценти за користування чужими коштами з посиланням на ч. 2 ст. 1214 ЦК України та ст. 536 ЦК України.

В силу ч. 3 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

При цьому, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 536 ЦК України).

Однак, главою 61 ЦК України та умовами укладеного між сторонами договору розмір процентів за користування підрядником чужими грошовими коштами не встановлено, чинним законодавством не передбачено можливість застосування до договору підряду положень про позику, договори підряду і позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні правовідносин, тому застосування до спірних правовідносин положення ст. 1048 ЦК України є безпідставним.

У п. 6.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами.

Також п. 5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 передбачено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

З огляду на наведене, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити за безпідставністю.

Разом з тим позивач не позбавлений можливості звернутися до суду на загальних підставах з позовом відповідно до правовідносин, які виникли між сторонами.

Слід також зазначити, що з урахуванням фактичних обставин справи, підстав для застосування судом наслідків пропуску позивачем позовної давності немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 126 ГПК України).

Згідно ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивачем на підтвердження його витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 8 960,00 грн. надано копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю РН №1331, виданого 04.11.2017, договору №30-07/18 про надання правничої допомоги від 30.07.2018, акту №19-г виконаних робіт (наданих послуг) від 09.08.2018 на суму 8 960,00 грн., квитанції до прибуткового касового ордеру №19ко від 09.08.2018 на суму 8 960,00 грн., ордеру серії ВЛ №039924 від 30.07.2018.

Оскільки спір за первісним позовом виник з вини відповідача за первісним позовом, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на відповідача за первісним позовом.

Судові витрати позивача за зустрічним позовом відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на позивача за зустрічним позовом.

Керуючись ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326, 327 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Первісний позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Р-Інжиніринг», м. Городок, вул. Людкевича, 14, Львівська область (ідентифікаційний код 367699054) на користь Приватного підприємства «МП Сантехмонтаж», м. Нововолинськ, вул. Кауркова, 2Б, Волинська область (ідентифікаційний код 30297532) 169 999,18 грн. основного боргу, 9 849,72 грн. 3% річних, 28 785,63 грн. інфляційних, 3 129,53 грн. судового збору, 8 960,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

3. В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

4. Наказ видати згідно ст. 327 ГПК України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 20.12.2018 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 27.12.2018.

Суддя Мазовіта А.Б.