ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2018 р. Справа№ 911/1171/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства «АВ-Студіа»

на рішення Господарського суду Київської області

від 13.08.2018 (повний текст рішення складено 16.08.2018)

у справі № 911/1171/18 (суддя Шевчук Н.Г.)

за позовом Приватного підприємства «АВ-Студіа»

до Приватного акціонерного товариства «Київобленерго»

про визнання недійсним договору № 269 від 05.04.2018 з доступу до

опор повітряних ліній напругою 0,4-10 кв. для сумісного

підвішування волоконно-оптичних ліній зв'язку

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «АВ-Студіа» (далі - ПП «АВ-Студіа», позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київобленерго» (далі - ПрАТ «Київобленерго», відповідача) про визнання недійсним договору №269 від 05.04.2018 з доступу до опор повітряних ліній напругою 0,4-10 кв. (далі - ОПЛ) для сумісного підвішування волоконно-оптичних ліній зв'язку. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідач на момент укладення згаданого договору не був власником ОПЛ та не був жодним чином уповноваженим на його укладення, у нього був відсутнім достатній обсяг цивільної дієздатності, зокрема, відсутнє право розпорядження нерухомим майном. За твердженнями позивача, відповідач ввів його в оману щодо наявності у нього права власності на ОПЛ та шляхом погроз і без вільного волевиявлення спонукав його до укладення спірного Договору.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.08.2018 у справі № 911/1171/18 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ПП «АВ-Студіа» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, для правильного вирішення спору по суті необхідно проаналізувати суб'єктний склад правовідносин, об'єкт, з приводу якого виник спір, чого судом першої інстанції не зроблено. За твердженнями апелянта, змушуючи відповідача укладати спірний Договір, ПрАТ «Київобленерго» посилалось на приписи Закону України «Про доступ до об'єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж» та погрожувало демонтувати волокно-оптичні лінії. На переконання апелянта, на момент укладення спірного Договору відповідач не був власником ОПЛ та не був жодним чином уповноважений на укладення такого договору, у нього був відсутній достатній обсяг цивільної дієздатності, зокрема, відсутнє право розпорядження нерухомим майном. Крім цього, апелянтом перелічено нормативно-правові та локальні акти, які регулюють спірні правовідносини, а також наведено вірне, на його думку, розкриття понять «інфраструктура об'єкта електроенергетики», «повітряна лінія електропередачі» та «опори лінії електропередачі». За твердженнями апелянта, виходячи зі здійсненого ним аналізу вищезгаданих понять, висновки суду про те, що повітряні лінії є нерухомим майном, лише через те, що вони є спорудами, є хибними, безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив та стверджував про безпідставність на необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив про недоведеність доводів позивача про погрози відповідача щодо демонтажу волокно-опорних ліній. За твердженнями відповідача, він як правонаступник ЗАТ «А.Е.С. Київобленерго» володіє повітряними лініями на підставі Переліку нерухомого майна, що увійшло до статутного фонду ЗАТ «А.Е.С. Київобленерго» під час його корпоратизації станом на 01.07.1995, який затверджений наказом Міністерства палива та енергетики України № 452 від 21.11.2016 тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 18.12.2018 з'явились представники сторін, представники позивача в судовому засіданні надали пояснення, в яких підтримали вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 05.04.2018 між ПП «АВ-Студіа» (позивачем, замовником за Договором) та ПрАТ «Київобленерго» (відповідачем, власником мереж за Договором) укладено Договір №269 з доступу до опор повітряних ліній напругою 0.4-10 кВ для сумісного підвішування волоконно-оптичних ліній зв'язку (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого замовник замовляє та оплачує, а власник мереж надає право доступу на території Білоцерківського району Київської області місця на ОПЛ електропередач 0,4/10 кВ для сумісного підвішування ліній волоконно-оптичного зв'язку з необхідним комутаційним та іншим обладнанням (ВОЛЗ) відповідно до даного Договору.

За умовами п. 1.2 Договору загальна кількість опор ліній електропередач 0,4/10 кВ, які використовуються для сумісного підвішування волоконно-оптичного кабелю зв'язку, визначається проектною документацією, затверджується шляхом підписання сторонами акту протяжності ПЛ (ПЛІ, ПЛЗ) 10/0,4кВ із сумісним підвісом волоконно-оптичної лінії зв'язку (Додаток №1 до цього Договору) та Схеми проходження ВОЛЗ із зазначенням місця розташування опор (Додаток 2 до цього Договору).

Даний Договір згідно п.7.1 набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє впродовж 1 (одного) року. Договір вважається пролонгованим на наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Положеннями п.7.1.1 Договору сторони погодили, що згідно ч. 3 ст. 631 ЦК України сторони дійшли згоди, що умови даного Договору розповсюджуються на взаємовідносини сторін, які між ними виникли з 01.09.2017.

Одним із способів захисту цивільного права на підставі ч.2 ст. 16 ЦК України може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину,є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі постанова пленуму № 11) встановлено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», частини третьої статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Спір у справі виник в зв'язку із оспорюванням позивачем законності спірного Договору з огляду на його невідповідність вимогам чинного законодавства, адже відповідач на момент його укладення не був власником ОПЛ та не був жодним чином уповноважений на укладення такого договору, у нього був відсутній достатній обсяг цивільної дієздатності, зокрема відсутнє право розпорядження нерухомим майном., що є порушенням ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України та Закону України «Про доступ до об'єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних послуг», відповідно до якого договір з доступом до використання ОПЛ укладається між власником об'єкта доступу та замовником. За твердженнями позивача, відповідач ввів його в оману щодо належності йому права власності на ОПЛ та шляхом погроз і без вільного волевиявлення спонукав до укладення спірного Договору, чим порушив ч. 2 ст. 203 ЦК України.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Правочином на підставі ч.1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Положеннями ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Зміст господарського договору (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 180 ГК України) становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За змістом п. 2.4.2 Правил улаштування електроустановок, затверджених наказом Міненерговугілля № 467 від 21.07.2017 (далі - ПУЕ), повітряна лінія електропередавання напругою до 1 кВ - це споруда для передавання електричної енергії проводами, розташована просто неба і закріплена за допомогою ізоляторів і арматури на опорах або кронштейнах на стінах будівель і на інженерних спорудах. Надалі в тексті повітряну лінію із застосуванні самоутримних ізольованих проводів позначено ПЛІ, а із застосуванням неізольованих проводів - ПЛ.

Початком ПЛ вважається приєднання її до вивідних ізоляторів трансформатори підстанції, а початком ПЛІ - приєднання самоутримних ізольованих проводів і комутаційного апарату лінії.

Як встановлено матеріалами справи, ПрАТ «Київобленерго» володіє повітряними лініями, які є предметом Договору, як правонаступник ЗАТ «А.Е.С. Київобленерго» на підставі Переліку нерухомого майна, що увійшло до Статутного фонду ЗАТ «А.Е.С. Київобленерго» під час його корпоратизації станом на 01.07.1995, затвердженого наказом Міністерства палива та енергетики України № 452 від 21.11.2006.

Відповідно до ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Державним класифікатором будівель і споруд ДК 018-2000, затвердженим наказом Держстандарту України від 17.08.2000 № 507, повітряні лінії електропередач віднесено до споруд, а ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що до нерухомості відносяться будівлі, споруди тощо.

Згідно п. 1.2. ДБН В.2.5-16-99 «Інженерне обладнання споруд, зовнішніх мереж. Визначення розмірів земельних ділянок для об'єктів електричних мереж» не підлягають відведенню у постійне користування земельні ділянки для розміщення опор повітряних ліній електропередачі напругою 0,4 кВ та кабельних ліній електропередачі, якщо останні знаходяться на глибині нижче 0,5 м від поверхні ґрунту.

За змістом п. 4 ст. Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв'язку, залізничні колії.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що повітряна лінія електропередавання - це споруда для передавання електричної енергії проводами, до складу якої входять відповідні опори, а ПрАТ «Київобленерго» правомірно володіє повітряними лініями, які є предметом Договору, в тому числі опорами даних ліній. Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуховують на увагу.

Разом з цим, рішення 3-ї сесії 5-го скликання Узинської міської Ради від 06.09.2006 про взяття на баланс опор повітряних ліній відповідно до Акту інвентаризації опор ЛЕП 0,4 кВт на території м. Узин, на яке посилався позивач (апелянт) не спростовує права власності ПрАТ «Київобленерго» на опори ліній електропередач, оскільки в додатку № 1 до Акту інвентаризації опор ЛЕП 0,4 кВт вказано лише перелік вулиць з зазначенням кількості опор на них, водночас в схемах проходженнях ВОЛЗ (додаток № 2 до Договору) зазначено опори ліній електропередач 0,4/10 кВ, які належать ПрАТ «Київобленерго», місця на яких використовуються для сумісного підвішування волоконно-оптичного кабелю зв'язку.

Стосовно доводів позивача про погрози з боку відповідача щодо демонтажу волокно-опорних ліній, слід зазначити, що за приписами пп. 2.4.81 ПУЕ на опорах ПЛІ або ПЛ допускається підвішувати волоконно-оптичні кабелі зв'язку (ОК): неметалевих самоутримних (ОКСН) та неметалевих, навитих на фазний провід або джгут СІП (ОКНН).

Відстань від ОКСН до поверхні землі в населеній і ненаселеній місцевостях має бути не менше ніж 5 м. Відстань між проводами лінії електропередавання і ОКСН на опорі і в прогоні має бути не менше ніж 0,4м.

У разі підвішування волоконно-оптичних кабелів зв'язку на опорах ПЛ або ПЛІ опори повинні бути розраховані на додаткове навантаження від цих кабелів. Розрахунок опор сумісним підвішуванням волоконно-оптичних кабелів зв'язку треба виконувати відповідно до вимог глави 2.5 цих Правил.

Металеві кронштейни, на яких підвішуються неметалеві самоутримні кабелі зв'язку, вимагається з'єднувати металевим зв'язком з арматурою стояків, підкосів та іншими металоконструкціями, встановленими на опорі (підп. 2.4.33. ПУЕ).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, листів №529 від 01.02.2017, №67 від 21.02.2017, №05/201/463 від 18.01.2018, №26 від 02.02.2018 та №05/201/1614 від 28.02.2018, такі надсилались відповідачем позивачу лише з метою дотримання вимог ПЕУ, врегулювання питання спільного використання сторонами повітряних ліній електропередавання та проведення розрахунку додаткового навантаження від обладнання позивача на лінії електропередавання, які належать відповідачу на праві власності, шляхом укладення відповідного договору, що, в свою чергу, спростовує доводи позивача (апелянта) про погрози з боку відповідача в цих листах щодо демонтажу волокно-опорних ліній.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму № 11 в силу приписів ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Проте позивачем не доведено суду обставин, з якими закон, зокрема положення ст.ст. 203, 215 ЦК України пов'язують можливість визнання оспорюваного Договору з доступу до опор повітряних ліній напругою 0,4-10 кв. (ОПЛ) для сумісного підвішування волоконно-оптичних ліній недійсним, відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Доводи апелянта з приводу неповного з'ясування фактичних обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції вимог матеріального а процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст.240, 269-270, 273, 275, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «АВ-Студіа» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 13.08.2018 у справі № 911/1171/18 - без змін.

Матеріали справи № 911/1171/18 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 26.12.2018

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко