ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2018 р. Справа№ 910/4994/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 20.12.2018,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Банк «ТРАСТ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2018 (повний текст складено 05.07.2018)

у справі №910/4994/18 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Банк «ТРАСТ»

до Фізичної особи - підприємця Сергієнко Марини Миколаївни

про визнання недійсним договору та стягнення 710 400,00 грн.

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство Банк «ТРАСТ» (далі, позивач або Банк) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Сергієнко Марини Миколаївни (далі, відповідач або ФОП Сергієнко М.М.) про визнання недійсним Договору №06-03/16 від 01.03.2016 про надання послуг у сфері інформатизації та стягнення 710 400,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір №06-03/16 від 01.03.2016 про надання послуг у сфері інформатизації є фіктивним, оскільки не був спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним. Також, як на підставу визнання недійсним вказаного договору, позивач посилається на те, що останній, враховуючи положення пункту 8 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є нікчемним, оскільки відповідач є пов'язаною особою Банку. Як наслідок, позивач просить суд застосувати наслідки недійсності договору №06-03/16 від 01.03.2016 про надання послуг у сфері інформатизації, укладеного між ПАТ «Банк «ТРАСТ» та ФОП Сергієнко М.М., а саме: стягнути з Фізичної особи-підприємця Сергієнко Марини Миколаївни на користь Публічного акціонерного товариства Банк «ТРАСТ» грошові кошти у розмірі 710 400,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.06.2018 у справі №910/4994/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що відсутні законодавчо визначені підстави для визнання недійсним спірного договору та, як результат, застосування наслідків його недійсності.

Не погодившись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство Банк «ТРАСТ» звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2018 у справі №910/4994/18 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповністю з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо вчинення сторонами Договору №06-03/16 від 01.03.2016 дій на його виконання, наслідком чого є реальний характер договору та відсутність ознак його фіктивності. Однак, у справі відсутні докази як реального виконання договору, так і намірів позивача та відповідача виконувати такий договір.

Про фіктивний характер договору, як наголошує позивач, свідчить цілий ряд фактів, а саме те, що: відповідач не отримував вихідні дані для проведення консультування та фізичний (віддалений) доступ до комп'ютерних систем позивача; відповідач не отримував обладнаного робочого місця у Банку; в актах приймання-передачі послуг не деталізовані послуги, які були надані, не зазначено фактичну кількість затраченого відповідачем часу на надання кожної із послуг, перелічених в актах; акти приймання-передачі наданих послуг за договором не погоджені службою безпеки Банку.

Скаржник також стверджує, що спірний договір повністю відповідає критеріям, наведеним у пункті 8 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зокрема, відповідач є пов'язаною особою з Банком за критерієм економічної залежності, оскільки основним джерелом надходжень відповідача були кошти пов'язаних з Банком осіб: ТОВ «АВК Конфекшіонері» та ТОВ «Ізі Софт» і такі відомості включені до Переліку пов'язаних із Банком осіб, який поданий до НБУ (копія додана до позову).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу №910/4994/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Куксов В.В., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Банк «ТРАСТ» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2018 у справі №910/4994/18 та розгляд справи призначено на 18.09.2018.

У судовому засіданні, призначеному на 18.09.2018, судом оголошено перерву до 04.10.2018.

28.09.2018 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» № 454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті «Голос України» №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене, Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 статті 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Згідно частини 7 статті 31 Господарського процесуального кодексу України справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Актом прийняття-передачі судових справ від 02.10.2018 справу №910/4994/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2018 справу №910/4994/18 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Скрипки І.М.

Враховуючи вищевикладене, з метою здійснення подальшого розгляду апеляційної скарги визначеним складом суду, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2018 прийнято справу до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Скрипки І.М., розгляд апеляційної скарги призначено на 06.11.2018.

У судове засідання 06.11.2018 з'явився представник відповідача.

Представник позивача у судове засідання 06.11.2018 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2018 розгляд справи №910/4994/18 відкладено на 20.12.2018.

Представник позивача у судове засідання знову не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення позивача про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштових відправлень, які повернулися на адресу суду із відміткою «за закінченням строку зберігання», та з огляду на відсутність передбачених статтею 202 Господарського процесуального кодексу України підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.12.2018 подав клопотання про долучення до матеріалів справи судової практики, а саме роздруківок з Єдиного державного реєстру судових рішень постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.10.2017 у справі №826/17586/16, постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2018 у справі №826/17586/16, постанови Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №910/23722/17, постанови Київського апеляційного господарського суду від 07.08.2018 у справі №910/23722/17 та рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 у справі №910/23722/17, які судом були долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив у її задоволенні відмовити, оскаржене рішення суду залишити без змін.

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представника відповідача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 статті 905 Цивільного кодексу України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Як підтверджується матеріалами справи, 01.02.2016 між Публічним акціонерним товариством «Банк «ТРАСТ» (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Сергієнко Мариною Миколаївною (виконавець) укладено Договір №06-03/16 про надання послуг у сфері інформації (далі, Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору виконавець надає замовнику послуги у сфері інформатизації та обслуговування, а саме:

- консультування щодо типу та конфігурації комп'ютерних технічних засобів та використання програмного забезпечення: аналіз інформаційних потреб користувачів та пошук найоптимальніших рішень;

- обслуговування та підтримки робочого стану інформаційних, комп'ютерних систем офісної електронно-обчислювальної, вимірювальної, електронної техніки, комп'ютерного обладнання, принтерів та іншого обладнання, що є на балансі або в орендному користуванні у замовника.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2016 року (пункт 6.1. Договору).

Відповідно до пункту 1.3. Договору замовник зобов'язується прийняти зазначені послуги та оплатити їх у повному обсязі.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що послуги, які були надані виконавцем замовникові за цим договором, оплачуються замовником в залежності від обсягів наданих послуг з розрахунку 1200 грн. за одну годину роботи виконавця, шляхом перерахування на банківський рахунок виконавця за реквізитами, вказаними у договорі, на підставі підписаного акта наданих послуг.

Згідно з пунктом 2.2. Договору оплата за надані згідно договору послуги здійснюється замовником щомісячно після підписання актів приймання-передачі наданих послуг, відповідно до актів приймання-передачі наданих послуг, що складаються виконавцем у двох примірниках, та не пізніше 5-ти календарних днів, з дня, що наступає за звітним місяцем надаються для погодження замовнику.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов Договору між сторонами підписано акти приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання послуг у сфері інформатизації №06-03/16 від 01.03.2016 на загальну суму 710 400,00 грн., а саме: від 08.04.2016 на суму 184 800,00 грн., від 26.04.2016 на суму 172 800,00 грн., від 25.05.2016 на суму 172 800,00 грн., від 13.07.2016 на суму 180 000,00 грн. Також, в матеріалах справи наявні банківськи виписки, з яких вбачається, що позивачем оплачено відповідачу кошти за надані послуги згідно актів приймання-передачі наданих послуг.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що відповідно до рішення Правління Національного банку України від 29 грудня 2016 року №559-рш Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №3085 від 30.12.2016 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «ТРАСТ» та делегування повноважень ліквідатора банку», яким запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Банк «ТРАСТ» з 30 грудня 2016 року до 29 грудня 2018 року включно та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк «ТРАСТ» Кухарева В.В.

Вказана інформація розміщена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у мережі інтернет (www.fg.gov.ua) та є загальновідомою, а тому відповідно до норм статті 75 Господарського процесуального кодексу України не потребує доказування.

Виконуючи обов'язки по збереженню активів ПАТ «Банк «ТРАСТ», на підставі наказів Уповноваженої особи ФГВФО Кухарева В.В. від 07.12.2016, від 27.12.2016, 04.01.2017 та від 06.02.2017, утворено Комісію з перевірки договорів на виявлення ознаки нікчемності та продовжено її повноваження на стадії ліквідації банку.

Комісія провела перевірку договорів, укладених позивачем, на предмет нікчемності за період з 15.12.2015 до 07.12.2016. В ході проведення перевірки на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, у відповідності до частини 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та рішення ФГВФО №826 від 26.05.2016 «Про затвердження Порядку виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення», виявлено ознаки нікчемності Договору №06-03/16 від 01.03.2016 про надання послуг з інформатизації між позивачем та ФОП Сергієнко М.М., передбачені частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Із наявного в матеріалах справи висновку матеріалів службової перевірки щодо визнання нікчемним Договору №06-03/16 від 01.02.2016, укладеного між ПАТ «Банк ТРАСТ» та ФОП Сергієнко М.М., від 08.06.2017 вбачається, що в ході перевірки встановлено, що Договір №06-03/16 від 01.03.2016 не відповідає вимогам, передбаченим в частині 5 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки вказаний правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, тим самим вказаний правочин містить ознаки фіктивного правочину.

Актом з питань перевірки правочинів від 13.06.2017 Комісія виклала свої пропозиції та висновки, у т.ч. і надала рекомендації щодо визнання нікчемним Договору №06-03/16 від 01.03.2016 про надання послуг у сфері інформатизації з відповідачем.

На підставі положень пункту 4 статті 37, статті 38 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Рішення ФГВФО №826 від 26.05.2016, наказом №143-ЛТ Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «ТРАСТ» Кухарева В.В. від 15.06.2016 було визнано нікчемними Договір №06-03/16 від 01.03.2016 про надання послуг у сфері інформатизації з ФОП Сергієнко М.М.

15.06.2017 на адресу відповідача направлене повідомлення про визнання нікчемним Договору, у якому містились також і вимоги про повернення грошових коштів в сумі 710 400 грн. 00 коп., які отримані ним за вказаним договором.

У вказаному повідомленні зазначено, що ФОП Сергієнко М.М. та ПАТ «Банк «ТРАСТ» є пов'язаними особами, оскільки протягом 2016 року основними контрагентами ФОП Сергієнко М.М. були ТОВ «ІЗІ Софт» (код 24817577) та ТОВ «АВК «Конфекшнері» (код 39461796). ТОВ «ІЗІ Софт» та ТОВ «АВК «Конфекшнері» є пов'язаними з ПАТ Банк «ТРАСТ» особами та містяться в офіційно поданому до НБУ переліку осіб, пов'язаних із ПАТ «Банк «ТРАСТ». Пов'язаність ФОП Сергієнко М.М. та ПАТ «Банк «ТРАСТ» визначена згідно Положення «Про визначення пов'язаних із банком осіб» (затв. Постановою НБУ №315 від 12.05.2015), за критерієм економічної залежності (основним джерелом надходжень, у тому числі для погашення заборгованості або виконання зобов'язань, особи є кошти банку та/або пов'язаної з банком особи або особи, яка має ознаки пов'язаності).

Крім того, позивачем зазначено, що Договір №06-03/16 від 01.03.2016 про надання послуг у сфері інформатизації не відповідає вимогам частини 5 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки такий договір не був спрямований на реальне надання і отримання обумовлених ним послуг, відповідач насправді не надавав і не мав наміру надавати позивачу жодних послуг за таким договором, а нібито надані послуги не можуть бути ідентифіковані, оскільки немає жодних доказів їх імовірного існування на момент здійснення оплати в сумі 710 400,00 грн.

Аналогічні доводи викладені позивачем в апеляційній скарзі.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не приймає до уваги з огляду на наступне.

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 29 грудня 2016 року №559-рш Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №3085 від 30.12.2016 «Про початок процедури ліквідації ПАТ Банк «ТРАСТ» та делегування повноважень ліквідатора банку», яким запроваджено у ПАТ Банк «ТРАСТ» процедуру ліквідації з 30 грудня 2016 року до 29 грудня 2018 року включно, та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ Банк «ТРАСТ» Кухарева В.В.

Судом встановлено, що на підставі положень пункту 4 статті 37, статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Рішення ФГВФО №826 від 26.05.2016, наказом Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «ТРАСТ» Кухарева В.В. №143-ЛТ від 15.06.2017 укладений між сторонами Договір визнано нікчемним, про що складено відповідне повідомлення вих.1481 від 15.06.2017.

Згідно частини 2 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частинами 1, 2, 4 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Слід зазначити, що у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №910/12294/16 міститься висновок про те, що: «Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу Банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього Закону перевірка правочинів Банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також наступають для сторін в силу вимог закону. Наказ Банку не є підставою для застосування таких наслідків, тому не може вважатись одностороннім правочином, адже він не є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків ані у Банку, ані у іншої сторони правочину, віднесеного наказом до нікчемних. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом Банку як суб'єкта господарювання, виданим керівником Банку в межах своїх повноважень.».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне, для правильного вирішення спору, надати оцінку відповідності оспорюваного правочину вимогам законодавства, а не вважати його нікчемним виключно на підставі наказу уповноваженої особи №143-ЛТ від 15.06.2017 та відповідного повідомлення про нікчемність вих. №1481 від 15.06.2017.

У наказі №143-ЛТ не зазначено, на якій підставі оспорюваний правочин віднесено до категорії нікчемних, разом з тим, у витязі з Акту перевірки комісії з перевірки договорів від 13.06.2017 та у позовній заяві зазначено, що оспорюваний правочин рекомендовано визнати нікчемним на підставі пункту 8 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Банк стверджує, що відповідач є пов'язаною особою з Банком за критерієм економічної залежності, оскільки основним джерелом надходжень відповідача були кошти пов'язаних з Банком осіб: ТОВ «АВК Конфекшіонері» та ТОВ «Ізі Софт».

Позивачем до матеріалів справи доданий витяг з Переліку пов'язаних із банком осіб станом на 01.12.2016, у додатках до якого зазначено ТОВ «АВК Конфекшіонері» та ТОВ «Ізі Софт» з інформацією про віднесення їх до « 524» коду типу пов'язаної особи та заперечною позначкою у графі «проведення операцій із банком» (том 1, а.с. 54).

Відповідно до постанови правління НБУ від 12.05.2015 №315 «Про затвердження Положення про визначення пов'язаних із банком осіб», « 524» код типу пов'язаної з банком особи означає «Споріднені та афільовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи».

Згідно пункту 8 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у т.ч. договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстави того, що: банк уклав правочин (у т.ч. договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Отже, за змістом вищевказаної статті сам факт укладення договору з пов'язаною з банком особою не свідчить про те, що такий договір є нікчемним в силу закону, при цьому умовою для визнання договору нікчемним є встановлення факту невідповідності спірного правочину вимогам законодавства України.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналогічні положення містяться в статтях 207, 208 Господарського кодексу України.

Суд зазначає, що згідно частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до пунктів 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 Цивільного кодексу України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 Цивільного кодексу України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Тобто, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсними укладеного між сторонами договору, зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивач вказує на те, що передбачені договором послуги він не отримував, а відповідачем такі послуги не надавались.

Тобто, обґрунтування позовних вимог зводиться до вставлення у даному випадку ознак фіктивності укладеного між сторонами Договору, визнання його недійсним та застосування відповідних правових наслідків.

Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Із урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як уже зазначалося, відповідно до пункту 1.1. Договору предметом оспорюваного Договору є надання позивачу послуг у сфері інформатизації та обслуговування, а саме: консультування щодо типу та конфігурації комп'ютерних технічних засобів та використання програмного забезпечення: аналіз інформаційних потреб користувачів та пошук найоптимальніших рішень; обслуговування та підтримки робочого стану інформаційних, комп'ютерних систем офісної електронно-обчислювальної, вимірювальної, електронної техніки, комп'ютерного обладнання, принтерів та іншого обладнання, що є на балансі або в орендному користуванні у замовника.

За змістом пунктів 2.1., 2.2. Договору факт надання послуг за Договором підтверджується актом наданих послуг, підписаним сторонами; акт приймання-передачі наданих послуг є підставою для здійснення оплати за надані згідно договору послуги.

Так, на виконання умов оспорюваного договору його сторонами вчинялись певні дії: 1) відповідачем надані, а замовником прийняті послуги за Договором, що підтверджується підписаним та скріпленим печатками сторін без зауважень актами приймання-передачі наданих послуг до договору про надання послуг у сфері інформатизації №06-03/16 від 01.03.2016 на загальну суму 710 400,00 грн., а саме: від 08.04.2016 на суму 184 800,00 грн., від 26.04.2016 на суму 172 800,00 грн., від 25.05.2016 на суму 172 800,00 грн., від 13.07.2016 на суму 180 000,00 грн.; 2) замовником здійснено оплату наданих послуг, що підтверджується наявними у матеріалах справи банківськими виписками, з яких вбачається, що позивачем оплачено відповідачу кошти за надані послуги згідно актів приймання-передачі наданих послуг.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній станом на момент укладення договору та підписання акту приймання-передачі) первинні документи фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Положеннями цієї статті у відповідній редакції, визначено, що первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Враховуючи викладене, у зв'язку з тим, що акти приймання-передачі наданих послуг до договору про надання послуг у сфері інформатизації №06-03/16 від 01.03.2016 від 08.04.2016, від 26.04.2016, від 25.05.2016, від 13.07.2016 фіксують здійснення господарської операції, найменування та перелік наданих послуг (виконаних робіт), їх вартість, колегія суддів зазначає, що вказані акти є первинним обліковими документами, які свідчать про надання відповідачем обумовлених договором послуг та прийняття вказаних послуг замовником, а також містить обов'язкові реквізити, передбачені частиною 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Слід також зазначити, що відповідно до викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі №6-197цс14 правової позиції: «У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.».

При цьому, посилання скаржника на те, що про фіктивний характер Договору, всупереч підписаним актам приймання-передачі, свідчить цілий ряд інших фактів, а саме те, що: відповідач не отримував вихідні дані для проведення консультування та фізичний (віддалений) доступ до комп'ютерних систем позивача; відповідач не отримував обладнаного робочого місця у Банку; в актах приймання-передачі послуг не деталізовані послуги, які були надані, не зазначено фактичну кількість затраченого відповідачем часу на надання кожної із послуг, перелічених в актах; акти приймання-передачі наданих послуг за договором не погоджені службою безпеки Банку, не приймаються судом до уваги, оскільки вказані апелянтом підстави та факти жодним чином не доводять наявність ознак фіктивності (недійсності) оспорюваного Договору.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження своїх тверджень щодо неотримання відповідачем вихідних даних для проведення консультування та фізичного (віддаленого) доступу до комп'ютерних систем позивача, у той час як матеріали справи містять первинні докази на підтвердження здійснення господарської операції за Договором. Не обґрунтовано позивачем і посилання на відсутність можливості обміну інформацією між Банком та відповідачем, як і те, яким чином така обставина впливає на дійсність правочину.

Посилання скаржника на те, що відповідач не отримував обладнаного робочого місця у банку або ж віддаленого доступу до інформаційно-програмного забезпечення позивача із передачею відповідного паролю доступу задля забезпечення його підтримки та обслуговування, як це визначено договором, оцінюються судом критично, оскільки у пункті 4.1.4. Договору вказано, що замовник зобов'язаний надавати обладнане робоче місце виконавцю у разі необхідності. Тобто, відповідно до умов Договору, виконавець не зобов'язаний мати «робоче місце у банку», про що зазначає апелянт. Крім того, положення Договору не містять вимог щодо наявності у виконавця для надання послуг за Договором «віддаленого доступу до інформаційно-програмного забезпечення позивача із передачею відповідного паролю доступу задля забезпечення його підтримки та обслуговування».

Отже, відповідні твердження апелянта є безпідставними та не відповідають порядку надання послуг, узгодженому сторонами та закріпленому в Договорі.

Стосовно тверджень позивача про непогодження актів приймання-передачі наданих послуг за договором із службою безпеки Банку, колегія суддів зазначає, що скаржник не надав документального підтвердження наявності у служби безпеки Банку зазначених повноважень щодо погодження актів. Крім того, у разі наявності таких повноважень, замовник не ознайомив виконавця із даними обмеженнями під час укладення Договору, що свідчить про необґрунтованість даного твердження у якості обґрунтування підстав скасування оскарженого рішення.

Із приводу доводів скаржника про те, що в актах приймання-передачі наданих послуг не деталізовані послуги, які були надані, а натомість лише у загальних рисах зазначені види послуг, колегія суддів зазначає, що у пункті 1.1. Договору наведено перелік послуг, які має надати виконавець. Відповідний перелік послуг, який було погоджено сторонами, було належним чином деталізовано в актах, тому дане твердження апелянта є також безпідставним.

Також, не приймаються до уваги посилання скаржника на те, що в актах приймання-передачі наданих послуг не зазначається фактична кількість затраченого часу відповідачем на надання кожної із послуг, перелічених в актах, оскільки між сторонами відсутнє договірне погодження щодо необхідності погодинного відокремлення часу роботи виконавця щодо кожної наданої послуги, визначеної в акті, та інших вимог щодо деталізації інформації про надані послуги в цілому.

Отже, вищезазначене фактично виключає можливість стверджувати, що вказаний правочин не направлений на настання певних правових наслідків для його контрагентів та відсутність доказів понесення відповідачем, як виконавцем матеріальних витрат на виконання договору, в зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість посилань позивача на фіктивність укладеного Договору.

Оскільки судом не встановлено факту невідповідності правочину вимогам закону України, відсутні підстави визнання недійсним договору на підставі пункту 8 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», адже за змістом вказаної статті сам факт укладення договору з пов'язаною з банком особою не свідчить про те, що такий договір є нікчемним в силу закону, а обов'язковою умовою для визнання договору нікчемним є встановлення факту невідповідності спірного правочину вимогам законодавства України.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Банку про визнання недійсним оспорюваного Договору.

Позовна вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Банк «ТРАСТ» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Банк «ТРАСТ» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2018 у справі №910/4994/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2018 у справі №910/4994/18 залишити без змін.

Матеріали справи №910/4994/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26.12.2018.

Головуючий суддя Ю.Б.Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка