ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" грудня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/2447/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи ОСОБА_1, м. Харків
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна", м. Харків , Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача - Управління державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Департаменту реєстрації Харківської міської ради, м. Харків , 2. Фізичної особи-підприємця Татарінової Олени Валентинівни, м. Харків
про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсною угоди, визнання недійсним рішення, скасування реєстраційних дій
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

першого відповідача - не з'явився;

другого відповідача - Чумаченко А.В., ордер серія ХВ 00041 від 04.10.2018, Ігнатенко О.О., ордер серія ХВ № 000098 від 17.12.2018;

третьої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_1, м. Харків, звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна", м. Харків, Фізичної особи Татарінової Олени Валентинівни, м. Харків, в якому просить суд:

1. Визнати недійсним договір купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" від 23.05.2012, укладений між ОСОБА_1 (ід. номер НОМЕР_1) та Татаріновою Оленою Валентинівною (ід. номер НОМЕР_2), нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мануйловою Г.В., зареєстрований з реєстрі за № 467.

2. Визнати недійсною Угоду про виплату вартості частини майна ТОВ "Афаліна" від 21.05.2012, укладену між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (ідентифікаційний код 22701074).

3. Визнати недійсними рішення Загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (ідентифікаційний код 22701074), оформлені Протоколом № 1/05-12 від 21.05.2012 р.

4. Визнати недійсними Зміни № 2 до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (ідентифікаційний код 22701074), зареєстровані 28.05.2012 за № 3009381.

5. Скасувати реєстраційні дії, вчинені державним реєстратором до Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (ідентифікаційний код 22701074):

- державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; 28.05.2012 р. № 3009381; зміна видів діяльності, зміна складу або інформації про засновників;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 03.12.2012 за № 4009381; зміна додаткової інформації;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 25.01.2013 за № 5009381; зміна додаткової інформації;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 27.11.2013 за № 6009381; зміна додаткової інформації;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 03.12.2014 за № 7009381; зміна додаткової інформації;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 19.11.2015 за № 8009381; зміна додаткової інформації;

- державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; 18.05.2018 р. за № 9009381; зміна органу управління, інші зміни, зміна складу або інформації про засновників;

- внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов'язані зі змінами в установчих документах юридичної особи; 18.05.2018 р. № 0009381; зміна відомостей про керівника юридичної особи, зміна відомостей про підписантів, зміна складу підписантів;

- державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; 29.08.2018 р. № 1009381; інші зміни;

- внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов'язані зі змінами в установчих документах; 30.08.2018 р. № 2009381; зміна відомостей про керівника юридичної особи, зміна складу підписантів.

6. Стягнути з TOB "Афаліна" (ідентифікаційний код 22701074) та Татарінової Олени Валентинівни (ід. номер НОМЕР_2) на користь позивача солідарно судові витрати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.09.2018 зазначену позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою господарського суду від 17.09.2018 призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 08.10.2018 об 11:00 год.

Ухвалою господарського суду від 06.11.2018 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 17 грудня 2018 року.

Ухвалою господарського суду від 04.12.2018 позов Фізичної особи ОСОБА_1 в частині вимог про визнання недійсною Угоди про виплату вартості частини майна TOB "Афаліна" від 21.05.2012, укладену між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Афаліна", а рамках розгляду справи № 922/2447/18 - залишено без розгляду.

Ухвалою господарського суду від 04.12.2018 задоволено клопотання представника позивача (вх. №№ 33837, 33091) про витребування доказів.

17.12.2018 Головним управлінням ДФС у Харківській області державної фіскальної служби України, на вимогу суду про витребування доказів, надані письмові пояснення, в яких зазначено про неможливість надати витребувані судом докази, оскільки вони відсутні у розпорядженні контролюючих органів (вх. № 34926).

17.12.2018 представником другого відповідача надано до суду клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача (вх. № 35080).

Ухвалою господарського суду від 17.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/2447/18 до судового розгляду по суті на 18.12.2018 об 11:45 год.

Протокольною ухвалою від 18.12.2018 у судовому засіданні оголошено перерву, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України.

У судове засідання 27.12.2018 представники позивача не з'явились, через канцелярію суду надали клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 35991), в якому просили суд відкласти розгляд справи, у зв'язку з зайнятістю обох адвокатів, які представляють інтереси позивача у даному провадженні, в іншому судовому процесі.

Розглянувши відповідне клопотання, суд виходить з наступного.

Приписами статті 194 ГПК України унормовано, що завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 195 ГПК України, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 216 ГПК України, якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 ГПК України, учасники справи зобов'язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, з'являтися у судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов'язковою.

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Обставини, на які посилається позивач, як на підставу відкладення розгляду справи, не визнаються судом поважними та господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участі в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника.

У п. 3.9.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Як визначив Європейський Суд з прав людини у справі "Ноймайстер проти Австрії" (1968 рік) кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості та жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висловленій у рішенні "Каракуця проти України", заявник повинен виявляти належну зацікавленість у розгляді справи.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи, суд зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обовязком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

А, отже, суд вважає, що клопотання представників позивача про відкладення розгляду справи є таким, що не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні 27.12.2018 представники другого відповідача проти задоволення позову заперечували, просили суд відмовити в його задоволенні.

Представники першого відповідача та третьої особи у судове засідання 27.12.2018 не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 27.12.2018 відповідно до ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.10.1994 між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено засновницький договір № б/н про створення Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (перший відповідач, Товариство)

Згідно відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державну реєстрацію ТОВ "Афаліна" проведено 27.10.1994, відомості внесені до Єдиного державного реєстру 29.04.2005 за № 0009381.

ОСОБА_1 була учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" із часткою у статутному фонді товариства у розмірі 50 %. Відповідно до редакції Статуту ТОВ "Афаліна" державна реєстрація якого проведена 18.03.2010 державним реєстратором Харківської міської ради Харківської області номер запису 0009381 учасниками ТОВ "Афаліна" були ОСОБА_1 (позивач) з часткою у статутному капіталі в розмірі 50 % та Татарінова Олена Валентинівна (другий відповідач) з часткою у статутному капіталі в розмірі 50 %.

Відповідно до п. 9.1. Статуту ТОВ "Афаліна" учасник має право вийти з Товариства, повідомивши товариство про вихід не пізніше ніж за один місяць до виходу.

ОСОБА_1, 20.01.2012 користуючись правом на вихід із складу учасників Товариства, нею було передано директору ТОВ "Афаліна" - ОСОБА_7 заяву "За місцем вимоги" в простій письмовій формі про вихід із Товариства, виплату належної ОСОБА_1 частки у розмірі 50 % просить здійснити на підставі п. 8.8. Статуту ТОВ "Афаліна" та ст. 54 Закону України "Про господарські товариства" у вигляді вартості частини належної ОСОБА_1 майна, пропорційну її частці в статутному капіталі ТОВ "Афаліна", а також належну ОСОБА_1 частку прибутку, одержаного ТОВ "Афаліна" в 2012 році до моменту її виходу.

21.05.2012 проведено загальні збори учасників ТОВ "Афаліна", результати якого оформлені протоколом № 1/05-12 від 21.05.2012.

Згідно змісту протоколу № 1/05-12 від 21.05.2012 загальними зборами було вирішено питання про вихід ОСОБА_1 зі складу учасників ТОВ "Афаліна" шляхом відчуження своєї частки в статутному капіталі на користь Татарінової О.В. Також вирішено питання про внесення змін до Статуту ТОВ "Афаліна", у зв'язку зі зміною складу засновників та проведення державної реєстрації таких змін.

За твердженням позивача, на виконання рішення загальних зборів учасників ТОВ "Афаліна", 21.05.2012 між учасником ТОВ "Афаліна" ОСОБА_1 та самим ТОВ "Афаліна" в особі директора ОСОБА_7 було укладено угоду про виплату вартості частини майна ТОВ "Афаліна".

Як вказує позивач, згідно умов наведеної угоди про виплату вартості частини майна ТОВ "Афаліна", Товариство взяло на себе зобов'язання сплатити на користь ОСОБА_1 1100000 (один мільйон сто тисяч доларів США) в строк до 31.12.2017 в якості вартості частини майна, що підлягає виплаті у зв'язку з виходом зі складу учасників. Одночасно з цим, вказана угода передбачає, що у разі невиконання з боку ТОВ "Афаліна" зобов'язань по виплаті грошових коштів, то в такому випадку до ОСОБА_1 повертаються всі права та обов'язки учасника ТОВ "Афаліна", передбачені статутом Товариства та чинним законодавством.

Позивач посилається на те, що після укладення угоди про виплату вартості частини майна ТОВ "Афаліна" до неї звернулась Татарінова О.В. та запропонувала укласти договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі. Позивач зазначає, що нерозуміючи значення своїх дій та неусвідомлюючи відповідних правових наслідків, опинившись під впливом обману, 23.05.2012 між ОСОБА_1 та Татаріновою О.В. було укладено договір купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна", який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мануйловою Г.В. та зареєстрований в реєстрі за № 467.

Серед іншого, договором купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна" сторонами погоджено наступне:

Пункт 6. Продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за 187,50 грн., які продавець отримав від покупця під час оформлення цього договору;

Пункт 7. Сторони своїми підписами під цим договором підтверджують факт повного розрахунку по ньому, а саме: продавець своїм підписом підтверджує факт одержання від покупця грошей в сумі 187,50 грн. та відсутність зі свого боку по відношенню до покупця претензій фінансового характеру;

Пункт 9. Даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення;

Пункт 10. Покупець зобов'язується виконувати вимоги установчих документів Товариства, а також нести всі обов'язки учасника, що випливають із статутних документів та чинного законодавства. Після укладання цього договору в установчі документи Товариства повинні бути внесені відповідні зміни, оформлені в установленому законом порядку;

Пункт 11. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонам роз'яснено. Сторони стверджують, що однаково розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки, а також те, що він не носить характеру уявного та удаваного правочину, не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін та укладається без їх зловмисної угоди, ціна продажу є дійсною і цілком їх задовольняє. Продавець стверджує, що продаж здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, помилок та наявності тяжких обставин;

Пункт 16. Сторони стверджують, що зміст цього договору, зміст усіх зазначених статей їм зрозумілий, питань, які залишилися б нез'ясованими для них, немає. Текст договору сторонам прочитано в голос нотаріусом.

28.05.2012, на підставі протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Афаліна" N 1/05-12 від 21.05.2012, договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 23.05.2012 та інших документів, 28.05.2012 державним реєстратором Харківської міської ради Харківської області проведено державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ "Афаліна" номер запису № 3009381.

Позивач зазначає, що в результаті проведення цих реєстраційних дій, які відбулись поза її волею, вона була виключена зі складу учасників ТОВ "Афаліна", даними рішеннями порушуються її права та законні інтереси як учасника господарського товариства, якому гарантується законом та статутом отримати дійсну суму вартості його частки у майні товариства.

Позивач звертав увагу суду на те, що, на його думку, відомості балансу (ф.1) разом зі звітом про фінансові результати (ф.2) TOB "Афаліна" за 2012 рік жодним чином не відображають вартість майна станом на 2012 рік у момент виходу ОСОБА_1 зі складу учасників товариства. Розрахунки вартості частини майна TOB "АФАЛІНА" пропорційно частці ОСОБА_1 в статутному капіталі Товариства повинні були бути проведені з урахування даних іншої бухгалтерської документації і відомостей щодо належного на праві власності нерухомого і рухомого майна TOB "АФАЛІНА" станом на 2012 рік.

Таким чином, позивач посилаючись на ст. 230 ЦК України вважає, що її рішення про продаж частки в статутному капіталі ТОВ "Афаліна", яке знаходить своє відображення в п.2 протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Афаліна" N 1/05-12 від 21.05.2012 та договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 23.05.2012, були вчиненні під впливом обману з боку Татарінової О.В., а з боку ТОВ "Афаліна" не виконано зобов'язання про виплату частки учаснику, який вибув, що в свою чергу є порушенням права при отриманні частки, виходячи з ринкової вартості майна підприємства, чим завдано позивачу матеріальної шкоди.

Звертаючись до господарського суду з відповідним позовом, позивач зазначає, що він вчинив відповідні правочини під впливом обману та не бажав настання відповідних правових наслідків, а тому вважає дії відповідачів незаконними, а договір таким, що підлягає визнанню недійсним у судовому порядку.

Другий відповідач, заперечуючи проти позову, вважає його необґрунтованим, відзначивши, зокрема, що ОСОБА_1 була обізнана щодо прав та обов'язків учасника господарського товариства. З 1994 року по 2012 рік особисто приймала участь при вирішенні питань про внесення змін до установчих документів, прийнятті інших рішень в межах компетенції.

У зв'язку з тим, що в 2012 році розмір пасивів ТОВ "Афаліна" значно перевищував розмір його активів, ОСОБА_1 ініціювала проведення загальних зборів учасників ТОВ "Афаліна" з метою вирішення питання про вихід зі складу учасників Товариства шляхом відчуження частки на користь або Татарінової О.В., яка могла скористатися своїм переважним правом купівлі такої частки, або на користь третіх осіб. Другий відповідач вказує, що загальні збори було вирішено провести за місцезнаходженням Товариства 21.05.2012. Згідно протоколу № 1/05-12 загальних зборів учасників ТОВ "Афаліна" від 21.05.2012, на вказаних загальних зборах, ОСОБА_1 особисто та з власної ініціативи запропонувала Татаріновій О.В. придбати частку ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ "Афаліна"; укласти договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі; внести зміни до статуту та затвердити проект змін до статуту ТОВ "Афаліна".

Як вказує представник другого відповідача, 23.05.2012р. між ОСОБА_1 та Татаріновою О.В. укладено договір купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна" № б/н, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мануйловою Г.В., № в реєстрі 467.

28.05.2012 виконавчим комітетом Харківської міської ради за № 3009381 проведено державну реєстрацію змін до статут ТОВ "Афаліна", затверджених загальними зборами учасників ТОВ "Афаліна" згідно протоколу № 1/05-12 від 21.05.2012.

Як вказує представник відповідача з посиланням на ст. 147 ЦК України, ст. 53 Закону України "Про господарські товариства", п. 8.7 Статуту ТОВ "Афаліна", сторони виконали волевиявлення на зміну корпоративних відносин, в результаті яких позивач здійснила відчуження частки в статутному капіталі ТОВ "Афаліна" за договірною ціною на користь другого відповідача. При вирішенні питання про ціну договору купівлі-продажу сторони виходили з вартості чистих активів Товариства на момент відчуження такої частки. На підтвердження доводів про скрутне становище ТОВ "Афаліна" у 2012 році та незначну вартість частки в статутному капіталі, другий відповідач надав висновок експертного економічного дослідження N 23443 від 14.11.2018, який складено старшим судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса - ОСОБА_9

Як стверджує представник другого відповідача, заява позивача від 20.01.2012 про вихід зі складу учасників ТОВ "Афаліна" в документах Товариства відсутня. Про такий документ другому відповідачу нічого не відомо. Більш того, ані по формі ані по змісту вказана заява не відповідає вимогам закону, оскільки звернення не адресоване загальним зборам учасників ТОВ "Афаліна", підпис на заяві не посвідчений нотаріально.

Представник другого відповідача звертає увагу на те, що за результатами 2012 фінансового року, згідно з даними балансу станом на 31.12.2012, чисті активи ТОВ «Афаліна» становлять -992 000 грн.

Чисті активи = (НА + ОА + ВМ) - (ДЗ + ПЗ + ВП + ДМ) = (3 022 000 + 15 117 000 + 0) - (3 589 000 + 15 542 000 + 0 + 0) = -992 000.

З урахуванням частки позивача в статутному капіталі ТОВ «Афаліна» вартість частини майна товариства пропорційна частці учасника товариства (ОСОБА_1В.) у статутному капіталі становить -496 000 грн. (-992 000 * 50,0%). Таким чином, вартість пасивів ТОВ "Афаліна" перевищувала вартість його активів, в результаті розмір власного капіталу Товариства мало від'ємне значення. А тому, виплата вартості частки майна пропорційно частці позивача в статутному капіталі не могла відбутися.

Представник другого відповідача з посиланнями на ст. 228 ЦК України, посилається на нікчемний характер угоди про виплату вартості частини майна ТОВ "Афаліна" від 21.05.2012, оскільки вона суперечить правовідносинам, які реально склалися між ОСОБА_1 та Татаріновою О.В. згідно договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі. Зміст угоди також суперечить рішенням, які були прийняті учасниками ТОВ "Афаліна" згідно протоколу загальних зборів № 1/05-12 від 21.05.2012р., оскільки рішення загальних зборів є актом ненормативного характеру (індивідуальним актом), тобто офіційним письмовим документом, що породжує певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин .

Положення угоди про виплату вартості частки в п'ятирічний строк протирічить вимогам закону, встановлені строки виплати вартості майна учасника при його виході зі складу учасників Товариства.

Як вказує представник другого відповідача, якщо навіть невраховувати, що волевиявлення ОСОБА_1 було направлено на відчуження частки, то реальна вартість активів ТОВ "Афаліна" у 2012 році унеможливлювала прийняття рішення Товариством про виплату суми у розмірі 110000 (один мільйон сто тисяч) доларів США.

В той же час, представник другого відповідача вказує, що у зв'язку з порушенням положень статуту Товариства та повною втратою довіри, 29.08.2018 директор ОСОБА_7 був усунутий від виконання обов'язків, а 31.08.2018 був звільнений з посади. Після чого стало відомо, що у ТОВ "Афаліна" зникли правовстановлюючі документи, дозвільна та технічна документація. Крім того, в ході досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000396 від 04.05.2017 працівниками слідчого управління прокуратури Харківської області встановлено, що колишній директор ТОВ "Афаліна" ОСОБА_7 разом з ОСОБА_10, який є чоловіком позивача здійснювали протиправні операції. З цих підстав було проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_10, де були виявлені та вилучені, серед іншого: Чисті аркуші паперу А4 з відтисками печатки ТОВ "Афаліна" №22701074 на 12 арк., реєстраційні, правовстановлюючі та дозвільні документи ТОВ "Афаліна". Всі ці обставини у своїй сукупності, на думку представника другого відповідача, підтверджують нікчемність угоди про виплату вартості частини майна ТОВ "Афаліна" від 21.05.2012.

З урахуванням того, що вищевказана угода серед документів ТОВ "Афаліна" відсутня, зобов'язання за такою угодою в бухгалтерії Товариства не обліковуються, і про цю угоду відповідачам стало відомо лише після подання позовної заяви, представник другого відповідача посилається на нікчемний характер угоди, яка спрямована на незаконне заволодіння майном Товариства.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Водночас, згідно положень ст. 98 ЦК України рішення загальних зборів може бути оскаржене учасником товариства до суду.

Згідно ст. 4 Закону України "Про господарські товариства" ( в редакції на момент спірних правовідносин), товариство з обмеженою відповідальністю створюється і діє на підставі статуту.

Частиною 1 ст. 143 ЦК України також встановлено, що установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є його статут.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про господарські товариства"( у відповідній редакції), ст.116 ЦК України учасники товариства мають право, зокрема брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом.

Водночас, згідно ст. 145 ЦК України та ст.ст. 58, 61 Закону України "Про господарські товариства" (у відповідній редакції), вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Загальні збори учасників товариства з обмеженою відповідальністю скликаються не рідше двох разів на рік, якщо інше не передбачено установчими документами. Позачергові загальні збори учасників скликаються головою товариства при наявності обставин, зазначених в установчих документах, уразі неплатоспроможності товариства, а також у будь-якому іншому випадку, якщо цього потребують інтереси товариства в цілому, зокрема, якщо виникає загроза значного скорочення статутного капіталу.

Відповідно до ст. 58 Закону України "Про господарські товариства" загальні збори учасників складаються з учасників товариства або призначених ними представників. Представники учасників можуть бути постійними або призначеними на певний строк. Учасник вправі в будь-який час замінити свого представника у загальних зборах учасників, сповістивши про це інших учасників.

Як передбачено ч. 5 ст. 61 Закону України "Про господарські товариства", про проведення загальних зборів товариства учасники повідомляються передбаченим статутом способом з зазначенням часу і місця проведення зборів та порядку денного. Повідомлення повинно бути зроблено не менш як за 30 днів до скликання загальних зборів. Будь-хто з учасників товариства вправі вимагати розгляду питання на загальних зборах учасників за умови, що воно було ним поставлено не пізніш як за 25 днів до початку зборів. Не пізніш як за 7 днів до скликання загальних зборів учасникам товариства повинна бути надана можливість ознайомитися з документами, внесеними до порядку денного зборів. З питань, не включених до порядку денного, рішення можуть прийматися тільки за згодою всіх учасників, присутніх на зборах.

Відповідно до ст. 144 ЦК України, статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що змінами № 1 до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (п.1.2., п.п.8.2 ст.8), в редакції від 18.03.2010, чинній на дату прийняття оспорюваного рішення загальних зборів учасників ТОВ "Афаліна" від 21.05.2012, учасниками ТОВ "Афаліна" є ОСОБА_1 (позивач) та Татарінова Олена Валентинівна ( другий відповідач), які володіли рівними частками у статутному капіталі товариства в розмірі по 50% та які складалі по 187,50 грн.

Як зазначає позивач у позові, враховуючи її з 2007 року постійне проживання за кордоном, останнім завчасно 21.01.2012 було подано заяву про вихід, яка була її попередженням про вихід.

Рішенням загальних зборів учасників ТОВ "Афаліна",оформлених протоколом №1/05-12від 21.05.2012 за пропозицією ОСОБА_1 вирішено питання про вихід її зі складу учасників ТОВ шляхом відчуження своєї частки в статутному капіталі на користь Татарінової О.В. Також вирішено питання про внесення змін до статуту ТОВ "Афаліна" у зв'язку зі зміною складу засновників та проведення державної реєстрації таких змін.

Згідно пунктів 10.1., 10.2.2, 10.2.3,10.2.4 Статуту, органами управління Товариства є - загальні збори учасників і директор. Вищим органом Товариства є загальні збори учасників, загальні збори учасників мають право приймати рішення з усіх питань діяльності Товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами Учасників до компетенції виконавчого органу Товариства.

До виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства належать, зокрема, виключення учасника з Товариства.

Статтею 20 ГПК України визначено, що господарський судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Відповідно до ст. 11-1 Закону України "Про господарські товариства"у відповідні редакції, законодавство про господарські товариства ґрунтується на нормах, установлених Конституцією України, і складається із Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, цього Закону, інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законодавчих актів.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з ст. 89 ГК України управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства.

Ст. 97 ЦК України визначено, що органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 98 ЦК України, загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом. Рішення про внесення змін до статуту товариства, відчуження майна товариства на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків майна товариства, та про ліквідацію товариства приймаються більшістю не менш як у 3/4 голосів, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. ст. 58, 59 Закону України "Про господарські товариства", у відповідній редакції, вищим органом товариства з обмеженого відповідальністю - є збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників. Учасники мають кількість голосів, пропорційну розміру їх часток у статутному фонді. До компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю належать, зокрема: а) встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів; б) вирішення питання про придбання товариством частки учасника; в) виключення учасника з товариства; г) визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів. З питань, зазначених у пунктах "а", "б" статті 41 цього Закону, а також при вирішенні питання про виключення учасника з товариства рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосують учасники, що володіють у сукупності більш як 50 відсотками загальної кількості голосів учасників товариства. З решти питань рішення приймається простою більшістю голосів.

Згідно ч. 1 ст. 60 та ч. 5 ст. 61 Закону України "Про господарські товариства" збори учасників вважаються повноважними, якщо на них присутні учасники (представники учасників), що володіють у сукупності більш як 60 відсотками голосів. Про проведення загальних зборів товариства учасники повідомляються передбаченим статутом способом з зазначенням часу і місця проведення зборів та порядку денного. Повідомлення повинно бути зроблено не менш як за 30 днів до скликання загальних зборів. Будь-хто з учасників товариства вправі вимагати розгляду питання на загальних зборах учасників за умови, що воно було ним поставлено не пізніш як за 25 днів до початку зборів. Не пізніш як за 7 днів до скликання загальних зборів учасникам товариства повинна бути надана можливість ознайомитися з документами, внесеними до порядку денного зборів. З питань, не включених до порядку денного, рішення можуть прийматися тільки за згодою всіх учасників, присутніх на зборах.

Також в пунктах 2.24, 2.25 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин" № 4 від 25.02.2016 року вказано, що порядок скликання загальних зборів учасників ТОВ регулюється установчими документами цих товариств та приписами частини 5 статті 61 Закону України "Про господарські товариства", згідно яких про проведення загальних зборів ТОВ учасники повідомляються передбаченим статутом способом із зазначенням часу і місця проведення зборів та порядку денного.

Крім того, в пунктах 2.12 - 2.14, 2.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин" № 4 від 25.02.2016 року та в частинах 2, 3 пункту 17, пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" № 13 від 24.10.2008 р. зазначено, що рішення загальних зборів учасників (акціонерів) та інших органів господарського товариства є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

У зв'язку з цим, підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства; порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах.

Рішення загальних зборів юридичної особи можуть бути визнані недійсними в судовому порядку в разі недотримання процедури їх скликання, встановленої ст. 61 Закону України "Про господарські товариства", ст. 35 Закону України "Про акціонерні товариства", ст. 15 Закону України "Про кооперацію".

Права учасника (акціонера, члена) юридичної особи можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання вимог закону про скликання і проведення загальних зборів, якщо він не зміг взяти участь у загальних зборах, належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо.

Під час вирішення питання про недійсність рішень загальних зборів у зв'язку з іншими порушеннями, допущеними під час їх скликання та проведення, господарський суд повинен оцінити, як ці порушення вплинули на прийняття загальними зборами відповідного рішення.

Аналіз наведених норм матеріального права й Статуту дають підстави для висновку, що одним із гарантованих прав учасника товариства є його участь в управлінні товариством через діяльність у вищому органі товариства - загальних зборах.

З аналізу матеріалів справи вбачається та дані відомості не спростовані учасниками судового процесу, при проведені спірного рішення загальних учасників ТОВ «Афаліна» був дотриманий кворум, оскільки на зборах були присутні учасники Товариства - ОСОБА_1 та Татарінова О.В. , які у сукупності володіли 100% часткою у статутному капіталі Товариства ТОВ «Афаліна».

Водночас, слід зазначити, що виходячи з положень законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, можна дійти висновку, що фактично проведення загальних зборів ТОВ є, так би мовити, формальним, оскільки вихід учасника із ТОВ є добровільним та безумовним актом, що не потребує отримання будь-якої згоди.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилаючись на норми ст. 148 ЦК України та ст. 54 Закону України «Про господарські товариства», у відповідній редакції, вказує, як підставу визнання недійсним спірного рішення загальних зборів учасників ТОВ "Афаліна", оформлених протоколом №1/05-12 від 21.05.2012, відсутність оплати щодо ринкової вартості ? частини майна Товариства згідно Угоди від 21.05.2012 при її виході зі складу учасників, а, отже, діяла під впливом обману з боку відповідачів.

Частиною 1 ст. 58 Закону України "Про господарські товариства", норми якої кореспондуються зі ст. 145 ЦК України, визначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

Компетенція загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю визначена ст. 59 Закону України "Про господарські товариства" та ст. 145 ЦК України, згідно з якими до компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю належить вихід (виключення) учасника з товариства.

За змістом ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.

Згідно зі ст.115 ЦК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» у відповідній редакції, господарське товариство є власником: 1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; 3) одержаних доходів; 4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Ризик випадкової загибелі або пошкодження майна, що є власністю товариства або передане йому в користування, несе товариство, якщо інше не передбачено установчими документами.

За положеннями ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» та ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.

Частиною 1 ст. 147 ЦК України та ч. 1 ст. 53 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства.

Згідно п.8.7. Статуту ТОВ "Афаліна" учасник може продати або іншим чином відступити свою частку (її частину) в Статутному капіталі одному чи кільком учасникам Товариства або третім особам. Учасники Товариства користуються переважним правом придбання частки (її частини), який її відступив, пропорційно розмірам їх часток у Статутному капіталі Товариства або в іншому погодженому між ними порядку. При переході частки (її частини) учаснику Товариства або третій особі відбувається одночасний перехід до нього/неї всіх прав та обов'язків, що належали учаснику, який відступив її повністю або частково.

Відповідно до ст. 148 ЦК України учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному фонді, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом. Спори, що виникають у зв'язку з виходом учасника із товариства з обмеженою відповідальністю, у тому числі спори щодо порядку визначення частки у статутному капіталі, її розміру і строків виплати, вирішуються судом.

Ст. 54 Закону України «Про господарські товариства», у відповідній редакції, встановлено, що при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством цього року до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.

При цьому, відповідно до п. 7 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 27.02.2012 № 01-06/224/2012 «Про доповнення до інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 № 01-06/249 «Про постанови Верховного суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів», обов'язок товариства сплатити вартість частки учаснику, який виходить з товариства, виникає з моменту повідомлення учасником про вихід; невиконання такого обов'язку тягне за собою передбачені ст. 625 ЦК України наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України, майном, крім речей, вважаються майнові права та обов'язки.

У ч. 1 ст. 66 та у ст. 139 ГК України зауважується, що майно підприємства становлять речі та інші цінності (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна підприємства.

З огляду на зазначені правові норми суд приходить висновку, що вартість частки майна товариства, належної до сплати учаснику, що виходить (виключається) з товариства, повинна визначатися з розрахунку вартості усього майна, що належить товариству, в тому числі основних засобів, нематеріальних активів, оборотних активів, майна невиробничого призначення тощо з урахуванням майнових зобов'язань товариства.

Майно підприємства обліковується на його балансі, де відображається вартість активів підприємства та джерела їх формування, а отже, в основу розрахунку вартості частини майна товариства, належної до сплати учаснику, що виходить із товариства, за загальним правилом, повинна братися балансова вартість майна товариства.

Втім, суд звертає увагу на те, що будь-який учасник товариства має право вимагати проведення з ним розрахунків виходячи з дійсної (ринкової) вартості майна товариства. Положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку передбачена можливість переоцінки балансової вартості для таких категорій активів товариства, як основні засоби (п. 16 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 № 92), нематеріальні активи (п. 19 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 8 "Нематеріальні активи", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 18.10.99 № 242), довгострокові і поточні біологічні активи (пп. відповідно 16.1 та 22 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 2 "Баланс", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.03.1999 № 87, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин). При цьому, експерта оцінка майна учасника, який бажає вийти з товариства, може бути проведена добровільно, перед процедурою виходу. При цьому, при здійсненні експертної оцінки встановлюється дійсна (ринкова) вартість основних засобів, нематеріальних активів, довгострокових або поточних біологічних активів для обчислення вартості частини майна, належної до сплати такому учаснику.У такому разі за її результатами має бути змінено балансову вартість відповідних активів. Таким чином, розрахунки з учасником все одно базуватимуться на скоригованій відповідно до проведеної оцінки балансовій вартості майна.

Слід зазначити, розмір компенсації, яку має бути виплачено під час проведення розрахунків, складається, виходячи із документів фінансової звітності, інших документів, необхідних для визначення вартості цілісного майнового комплексу товариства на дату виходу учасника.

Водночас, суд зауважує про те, що Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Інструкцією про інвентаризацію основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затверджену наказом Міністерства фінансів України від 11 серпня 1994 року № 69та зареєстровану в Міністерстві юстиції України 26 серпня 1994 року за № 202/412 (із змінами), яка діяла на момент виходу та Положенням про інвентаризацію активів та зобов'язань, встановлений обов'язок підприємств звітувати та проводити інвентаризацію основних засобів, нематеріальних активів, довгострокових або поточних біологічних активів щодо предмету виявлення розбіжностей щодо становлення їх вартості.

З зазначеного вбачається, що вартість частини майна товариства, що підлягає виплаті, повинна відповідати ціні чистих активів товариства, яка визначається в порядку, встановленому законодавством, пропорційно його частці в статутному капіталі товариства на підставі балансу, складеного на дату виходу (виключення). Розрахунок належної учаснику частини прибутку здійснюється на дату виходу (виключення) з товариства.

Водночас, при цьому визначені розрахунків з учасником, слід виходити із визначення чистих активів (англомовний аналог Netassets), які є сума активів за вирахуванням зобов'язань компанії за формулою розрахунку: чисті активи = Активи - Поточні зобов'язання - Довгострокові зобов'язання.

З аналізу матеріалів справи, зокрема, балансу (ф.1) та звіту про фінансові результати (ф.2) TOB "Афаліна" за 2012 рік вбачається, що вартість частини майна товариства пропорційна частці учасника товариства (ОСОБА_1В.) у статутному капіталі становить - 496000 грн. (-992000 * 50,0%). Таким чином, вартість пасивів ТОВ "Афаліна" перевищувала вартість його активів, в результаті розмір власного капіталу Товариства мало від'ємне значення.

Зазначені відомості були також відображені у Висновку експертного економічного дослідження N 23443 від 14.11.2018, який складено старшим судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса - ОСОБА_9

З огляду на зазначені правові норми та аналізу матеріалів справи, суд приходить висновку, що вартість частини майна товариства, що підлягала виплаті позивачеві, виходячи із розрахунків ціні чистих активів товариства, яка визначається в порядку, встановленому законодавством, пропорційно його частці в статутному капіталі товариства на підставі балансу, складеного на дату виходу (виключення) дорівнює негативному показнику, а отже, фактично не підлягала виплаті.

Отже, посилання позивача про те, що вартість частини майна товариства, належна до сплати учаснику, який виходить із цього товариства, визначається виключно із дійсної (ринкової вартості) об'єкта оцінки, з урахуванням загальної концепції визначення ринкової вартості об'єктів нерухомого майна, без урахування іншого майна товариства, на підставі наданих позивачем до матеріалів справи звітів про оцінку нерухомого та рухомого (устаткування) майна, виконану СОД № 205/17 від 15.03.2017 ФОП ОСОБА_12, складних 01-20 жовтня 2018 (дата оцінки - 20.01.2012), є необґрунтованим ( Постанова ВСУ від 18.11.2014 у справі № 3-182гс14.). З аналогічних підстав суд вважає необґрунтованим розрахунок вартості частки позивача, здійснений згідно з угодою про виплату вартості частини майна товариства від 21.05.2012, оскільки здійснений всупереч фінансової звітності товариства та інших документи, що повинні використовувалися для здійснення розрахунку на дату виходу.

Натомість, суд зауважує про те, що вільне волевиявлення позивача щодо наміру виходу зі складу учасників товариства, додатково підтверджується, також укладеним між ОСОБА_1 та Татаріновою О.В. договором купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна" б/н, посвідченого23.05.2012 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мануйловою Г.В., за реєстраційним № 467.За цією цим договором учасник отримав вартість частки у майні товариства відповідно до розміру своєї сплаченої частки - у розмірі 187,50 грн.

З огляду викладене, суд не заходить підстав для визнання недійним рішення загальних зборів учасників ТОВ "Афаліна", оформлених протоколом №1/05-12 від 21.05.2012.

Враховуючи, що вимога позивача про визнання недійсними Зміни № 2 до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (ідентифікаційний код 22701074), зареєстровані 28.05.2012 за № 3009381 є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсними рішення Загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (ідентифікаційний код 22701074), оформлені Протоколом № 1/05-12 від 21.05.2012, суд відмовляє в задоволенні даної вимоги позивача.

Відносно тверджень позивача щодо укладання зазначеного договору під впливом омани, суд зазначає наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті, підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

За визначенням ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналізуючи зміст та форму договору купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна" укладеного 23.05.2012 між ОСОБА_1 та Татаріновою О.В., в контексті змісту норм статей 638, 655-657, 689, 691, 692 ЦК України вбачається, що сторонами передбачені та виконані всі істотні умови договору та вимоги закону, що регулюють відповідні правовідносини.

Ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто правило, за яким правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частини 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, суд при вирішені спору щодо визнання правочину недійсним, повинен виходити за наявності підстав, передбачених законом.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, передбачає реальну можливість виконання досягнутого його учасниками волевиявлення.

Як вбачається із позову позивач мотивував його приписами ч. 1-2, 5ст.203, ч. 1 ,3, ч.1 ст. 229 ЦК України, ч. 1 ст.230 ЦК України. Також позивач зазначав про введення її в оману при укладанні договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Афаліна», оскільки відповідачі при його укладанні повідомили відомості, що не відповідали дійсності, заперечували проти наявність обставин, які перешкоджали вчиненню правочину та приховали істотні обставини, обізнаність з якими мали би вплив на наміри позивача щодо укладання відповідного договору.

Так, вказана позивачем підстава недійсності спірного правочину базується на нормах частини 1 ст. 230 ЦК України, якою передбачено наявність таких обставин, коли одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу). Такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону , щоб спонукати її до укладення правочину , є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

Пунктом 20 постанови Пленуму від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Верховний Суд України роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, предметом дослідження є коло обставин, які стосуються укладення угоди при введенні однієї сторони в оману другою стороною умисно, з певною метою, при цьому характер обставин, щодо яких введено в оману, повинен бути істотним, таким, що суттєво впливає на права тієї сторони угоди, яка діє добросовісно.

Зокрема, цими обставинами може бути умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

У пункті 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що спірний договір купівлі - продажу частки учасника при його виході зі складу учасників товариства, укладений сторонами договору у письмовій формі, посвідчений нотаріально, підписано обома сторонами, у договорі викладено зміст умов, на яких сторони домовились про укладення цього договору. При цьому, окремими умовами, викладеними у п.11 Договору, сторони підтвердили своє вільне добровільне, волевиявлення при його укладанні, не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин.

Виходячи із викладеного та встановлених обставини справи, суд вважає безпідставними послання позивача, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна" б/н, укладеного у зв'язку з виходом із складу його учасників , останній був введений в оману іншою стороною договору, оскільки вони не доведені позивачем належними доказами, на підставі яких суд міг би встановити умисел недобросовісної сторони - ТОВ «Афаліна» та Татарінової О.В. ввести в оману позивача. Крім того, суд зазначає, що обставини підписання договору купівли-продажу, є тільки додатковою формою вільного волевиявлення позивача щодо виходу зі складу учасників товариства, за яким учасник отримав вартість частки у майні товариства відповідно до розміру своєї сплаченої частки - у розмірі 187,50 грн., а отже сторони діяли цілком свідомо, не мали жодних розбіжностей стосовно змісту договору, взаємних прав та обов'язків, інших складових вчиненого правочину.

Таким чином, відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна" б/н від 23.05.2012р. укладений між ОСОБА_1 та Татаріновою О.В., який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мануйловою Г.В., зареєстровані в реєстрі за № 467.

Доводи позивача, які стосуються наявності обставин, які перешкоджали вчиненню правочину та приховування істотних обставин, обізнаність з якими мали би вплив на наміри позивача щодо укладання відповідного договору, які зводять до невиплати їй ринкової вартості частини майна, у зв'язку з її виходом зі складу учасників товариства, суд вважає хибними з огляду на те, що недійсність угоди встановлюється судом на момент її укладення, у той час як доказ, на відсутності якого наполягав позивач, стосується обставин виконання угоди, а не її укладення.

Посилання учасників процесу на низьку кримінальних справ, зміст протоколів допиту свідків, ухвал суду про надання дозволу на проведення тих чи інших дій у межах цього кримінального провадження, судом апеляційної інстанції правомірно не прийнято до уваги з огляду на те, що виходячи із загальних правил оцінки доказів у господарському процесі, суд на підставі положень ст. 73, 74, 86 ГПК України може надати юридичну оцінку будь-яким відомостям або даним, які, на переконання суду, можуть мати значення для правильного встановлення обставин, проте, здійснення кримінального провадження є окремим видом процесуальної діяльності, метою якої є встановлення наявності або відсутності у діях особи складу злочину. Лише вирок суду у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, є обов'язковим для господарського суду при вирішенні спору з питань, чи мали місце певні дії та ким вони вчинені, оскільки це є підставою в силу ст. 75 ГПК України, звільнення від доказування. Таким чином, матеріали кримінального провадження на стадії підготовки обвинувального висновку, які містять суперечливі відомості, та які підлягають подальшій перевірці і можуть бути спростовані, не можуть бути оцінені судом як переконливі належні докази.

Щодо вимоги позивача про скасувати реєстраційних дії, вчинених державним реєстратором до Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (ідентифікаційний код 22701074):

- державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; 28.05.2012 р. № 3009381; зміна видів діяльності, зміна складу або інформації про засновників;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 03.12.2012 за № 4009381; зміна додаткової інформації;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 25.01.2013 за № 5009381; зміна додаткової інформації;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 27.11.2013 за № 6009381; зміна додаткової інформації;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 03.12.2014 за № 7009381; зміна додаткової інформації;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 19.11.2015 за № 8009381; зміна додаткової інформації;

- державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; 18.05.2018 р. за № 9009381; зміна органу управління, інші зміни, зміна складу або інформації про засновників;

- внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов'язані зі змінами в установчих документах юридичної особи; 18.05.2018 р. № 0009381; зміна відомостей про керівника юридичної особи, зміна відомостей про підписантів, зміна складу підписантів;

- державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; 29.08.2018 р. № 1009381; інші зміни;

- внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов'язані зі змінами в установчих документах; 30.08.2018 р. № 2009381; зміна відомостей про керівника юридичної особи, зміна складу підписантів, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Статтею 45 ГПК України визначено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 4 ГПК України передбачає право відповідних осіб звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом до відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна", м. Харків, Фізичної особи Татарінової Олени Валентинівни, м. Харків, натомість вимога про скасування реєстраційних дій пред'явлена до Управління державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Департаменту реєстрації Харківської міської ради, м. Харків , який не є відповідачем у даній справи, а є третьою особою.

Виходячи з викладеного, вимога позивача про скасування реєстраційних дій, не підлягає задоволенню.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 11 ГПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволені заявлених ФО ОСОБА_1 позовних вимог, у зв'язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Стосовно заяви першого відповідача про застосування позовної давності, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Так, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Виходячи з вищевикладених обґрунтувань, що ґрунтуються на аналізі та оцінці доводів і заперечень сторін, наданих документальних доказів, суд констатує висновок про відсутність належним чином доведених та обґрунтованих підстав для задоволення заявлених позовних вимог ФО ОСОБА_1

Крім того, беручи до уваги положення ст.261 ЦК України, оскільки за результатами вирішення спору позовні вимоги визнані судом безпідставними, у зв'язку з чим відмовлено в задоволенні позовних вимог, позовна давність за таких обставин не підлягає застосуванню, а, отже суд відмовляє в задоволенні заявлених позовних вимог, не у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 123, 129, 177, 183, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 256 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - Фізична особа ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідент. номер НОМЕР_3);

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (61177, м. Харків, пров. Пластичний, 9, );

Відповідач - Фізична особа Татарінова Олена Валентинівна (АДРЕСА_1, ідент. номер НОМЕР_2);

Третя особа - Управління державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Департаменту реєстрації Харківської міської ради (61200, м. Харків, пл. Конституції, 7, 6-й пов., 61068, м. Харків, пр. Московський, 96-а).

Повне рішення складено 08.01.2019.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/2447/18