ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"19" грудня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/2264/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Щавинської Ю. М.

секретар Шейнцис О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За позовом: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6)

до відповідача: Комунального підприємства теплових мереж "Южтеплокомуненерго" (65481, Одеська обл., м. Южне, вул. Старомиколаївське шосе, 8)

про стягнення 54 289,52 грн.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1, довіреність № 14-206 від 26.10.18

від відповідача не зявився

ВСТАНОВИВ:

17.10.2018р. Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України" (надалі за текстом НАК «Нафтогаз України») звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Комунального підприємства теплових мереж "Южтеплокомуненерго" (надалі за текстом «Южтеплокомуненерго»), в якій просить суд стягнути з останнього грошові кошти у сумі 54 289,52 грн, у тому числі пеню у розмірі 50 832,71 грн та 3% річних у розмірі 3 456,81 грн, а також витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що відповідач неналежно виконував свої договірні зобовязання щодо своєчасної сплати вартості отриманого природного газу згідно Договору купівлі продажу природного газу від 29.12.2014р., що призвело до нарахування пені та 3% річних, а також спонукало позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.10.2018р. відкрито провадження по справі № 916/2264/18 з призначенням судового засідання на 21 листопада 2018 року.

КП Южтеплокомуненерго надано відзив на позовну заяву НАК «Нафтогаз України», в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим (а.с.48-52).

В обґрунтування своєї правової позиції, керуючись ст. 1, 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих, організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії», а також, посилаючись на судову практику Верховного Суду, відповідач, не заперечуючи самого факту порушення договору, вказав, що на заборгованість за природній газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до 30 листопада 2016 року, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з 30 листопада 2016 року. Оскільки заборгованість за Договором купівлі-продажу природного газу погашено 08 лютого 2016 року, пеня та 3% річних нараховані позивачем неправомірно.

У судовому засіданні 21.11.2018р. судом було оголошено перерву до 12.12.2018р. та протокольно продовжено позивачу строк для подання відповіді на відзив до 3.12.2018р., проте Позивач правом надати відповідь на відзив не скористався.

У судовому засіданні 12.12.2018 відповідачем заявлено клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових доказів, що свідчать про включення КП до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та надано клопотання про поновлення процесуального строку для їх подання, які ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.12.2018, зафіксованою у протоколі судового засідання, задоволено.

У судовому засіданні 12.12.2018р. судом оголошено перерву до 19.12.2018р., явку представників сторін було визнано необовязковою.

У судове засідання 19.12.2018р. зявився представник позивач, який в повному обсязі позовні вимоги підтримав, вказуючи, що на момент подання позову відповідач не був включений до реєстру, при цьому таке включення є обовязковою умовою списання пені та 3% річних.

У судове засідання 19.12.2018р. представник відповідача не зявився, проте у попередніх засіданнях проти позову заперечував з підстав, вказаних у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, надані в ході розгляду справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

29.12.2014р. між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу природного газу № 4058/15-ТЕ-23 (а.с.12-17) (надалі за текстом - договір). Відповідно до пункту 1.1 зазначеного договору продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (пункт 1.2. договору).

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця (пункт 3.3 договору).

Відповідно до пункту 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється відповідачем до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За змістом пункту 7.2 договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Додатковими угодами № 1/1 від 25.03.2015 (а.с.18), № 3 від 30.07.2015 (а.с.20), № 4 від 19.10.2015 (а.с.21) внесено зміни до Договору № 4058/15-ТЕ-23 від 02.04.2012 (а.с.26) в частині ціни природного газу.

Відповідно до п. 6.3. договору та додаткової угоди № 2 від 03.04.2015 (а.с.19) до договору № 4058/15-ТЕ-23, якою внесено зміни до п. 6.3. договору в частині порядку та умов проведення розрахунків, розрахунки між позивачем та відповідачем за договором здійснювались коштами, які перераховувались відповідачем на користь позивача за рахунок власних коштів відповідача, так і за рахунок коштів державного бюджету, отриманих на підставі договору №213/375 від 04.12.2015 про організацію взаєморозрахунків (а.с.60-61) та укладених спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків № 478 від 11.03.2015 (а.с.62-64), № 727 від 03.04.2015 (а.с.65-67), № 728 від 03.04.2015 (а.с.68-69), № 729 від 03.04.2015 (а.с.70-72), № 2690 від 11.12.2015 (а.с.73-74), № 2689 від 11.12.2015 (а.с.75-76).

На виконання умов договору позивач передав у власність відповідача у січні, лютому, березні, жовтні, листопаді, грудні 2015 року природний газ на загальну суму 12705997,83 грн, що підтверджується актами приймання передачі природного газу від 31.01.2015 (а.с.27), 28.02.2015 (а.с.28), 31.03.2018 (а.с.29), 31.10.2015 (а.с.30), 30.11.2015 (а.с.31), 31.12.2015 (а.с.32).

Відповідач свої зобов'язання з оплати отриманого природного газу у строк, передбачений Договором, виконав несвоєчасно, однак у повному обсязі 8.02.2016р., про що свідчать наявні у справі докази. Даний факт також визнається учасниками справи, у звязку з чим, відповідно до ст. 75 ГПК України, не потребує доказування.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Стаття 58 Конституції України регламентує, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

03.11.2016 року Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії", який набрав чинності 30.11.2016 року.

Метою цього Закону є поліпшення фінансового становища теплопостачальних підприємств життєзабезпечення, запобігання їхнього банкрутства, забезпечення фінансової стабільності та уникнення кризових ситуацій під час проходження опалювального періоду.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії" дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Статті 4, 5, 6 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії" регулюють проведення взаєморозрахунків та реструктуризацію заборгованості.

Приписами статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії" врегульоване питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення.

Згідно з частиною 3 статті 7 цього Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Частина 3 статті 7 Закону є нормою прямої дії. Виконання цієї норми закону не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій. Право на списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено у залежність лише до умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до набрання чинності цим Законом.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 3 статті 7 Закону викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі N 927/1152/16, від 14.02.2018 у справі N 908/3211/16, від 29.01.2018 у справі N 904/10745/16, від 23.01.2018 у справі N 914/3131/15, від 22.03.2018 у справі № 914/123/17.

Враховуючи, що судом з достовірністю встановлено факт погашення відповідачем основної заборгованості за поставлений природний газ за договором купівлі-продажу природного газу від 29.12.2014 року №4058/15-ТЕ-23 08.02.2016 року, тобто до набрання чинності цим Законом, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України задоволенню не підлягають.

Крім цього, суд бере до уваги, що відповідача було включено до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, що підтверджується наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №289 від 31.10.2018 (а.с.103-105) та листом Департаменту економіки систем життєзабезпечення (а.с.106).

Приймаючи до уваги відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача та відшкодуванню, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, не підлягають.

Керуючись ст. 129, 232, 233, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Повне рішення складено 26 грудня 2018 р.

Суддя Ю.М. Щавинська