ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" грудня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/2785/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, 01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ;

до Комунального підприємства Тепловодосервіс Лозівської районної ради, 64621, Харківська обл., Лозівський р-н., смт. Краснопавлівка, мікрорайон, буд. 16, ;

про стягнення інфляційних витрат, трьох відсотків річних та штрафних санкцій за договором купівлі-продажу газу №1638/14-ТЕ-32 від 21.11.2013 у розмірі 119 099,67 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулось з позовом вих. №14/4-2010 від16.09.2018 (вх. № 2785/18 від 09.10.2018) до Комунального підприємства «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради, в якому просить стягнути з останнього заборгованість за договором купівлі-продажу газу №1638/14-ТЕ-32 від 21.11.2013 у розмірі 119 099,67 грн., з яких пені 49 716,27грн., 3% річних 3 341,96грн. та інфляційних витрат у розмірі 66 041,44грн., яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору щодо своєчасної оплати газу згідно договору.

Позивач в обґрунтування позовних вимог, зазначає про те, що в порушення умов договору купівлі-продажу природного газу №1638/14-ТЕ-32 від 21.11.2013, відповідач здійснював розрахунки з позивачем з порушенням строків, у звязку з чим, позивач і звернувся до суду з вимогою щодо стягнення з останнього заборгованості у розмірі 119 099,67 грн., що складається з пені в сумі 49 716,27грн., 3% річних 3 341,96грн. та інфляційних витрат у сумі 66 041,44грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.11.2018 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини п'ятої статті 12 ГПК України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв'язку з чим встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

05.11.2018 до Господарського суду Харківської області від відповідача надійшов відзив (вх. № 31381) на позовну заяву позивача, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, заперечення, викладенні у відзиві, обгрунтовані тим, що відповідно до ч.3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 №1730-VIII нараховані пеня, втрати від інфляції та 3% річних на суму забогованості, що виникла під час виконання умов договору за № 1638/14-ТЕ-32 від 21.11.2013, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим законом, тобто з 30.11.2016.

Позивач свої правом, передбаченим ст. 166 ГПК України, не скористався та не надіслав до суду відповідь на відзив. Водночас, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що матеріали справи містять достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлені позовні вимоги та заперечення проти них, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

21.11.2013 між позивачем - Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі щодо тексту цього договору - продавець) та відповідачем - Комунальним підприємством "Тепловодосервіс" Лозівської районної ради (далі щодо тексту цього договорц - покупець) було укладено договір за № 1638/14-ТЕ-32 купівлі-продажу природного газу (далі - договір) (т.с. 1 а.с. 22-27), відповідно до умов п.1.1. якого, продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору газ, що передається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробницо-комерційної діяльності).

29.04.2014 між покупцем та продавцем укладено додаткову угоду №2 до договору купівлі продажу природного газу від 21.11.2013 № 1638/14-ТЕ-32, відповідно до якої п.1.2. ст.1 «Предмет договору» договору від 21.11.2013 № 1638/14-ТЕ-32 викладено у такій редакції: « 1.2. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням»

Згідно із п. 3.3. договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу , оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Відповідно до п. 5.2 договору сторони погодили ціну на природній газ у розмірі 1118,974грн за 1000 куб.м. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природній газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб.м. природного газу 1118,974 грн, крім того, ПДВ 17% - 190,226 грн, всього з ПДВ 1309,20 грн.

31.01.2014 між сторони уклали додаткову угоду ТКЕ (ТЕ) №1 до договору купівлі продажу природного газу від 21.11.2013 № 1638/14-ТЕ-32, відповідно до умов якої п.5.2. ст. 5 «Ціна договору» договору від 21.11.2013 № 1638/14-ТЕ-32 викладено у такій редакції: « 5.2. Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 1091,00 грн з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природній газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб.м. природного газу 1091,00 грн, крім того, ПДВ 20% - 218,20 грн, всього з ПДВ 1309,20 грн».

Як вбачається із актів приймання-передачі природного газу (т.с. 1, а.с. 30-36), наявних у матеріалах справи, на виконання умов договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 2435902,75 грн, а саме:

- у січні 2014 року 464,134 тис.куб.м. з урахуванням витрат на транспортування та ПДВ на суму 607644,24 грн, про що сторонами складено, підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2014 (т.с.1 а.с. 30);

- у лютому 2014 року 361,108 тис.куб.м. з урахуванням витрат на транспортування та ПДВ на суму 472762,60 грн, про що сторонами складено, підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2014 (т.с.1 а.с. 31);

- у березні 2014 року 270,076 тис.куб.м. з урахуванням витрат на транспортування та ПДВ на суму 353583,49 грн, про що сторонами складено, підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2014 (т.с.1 а.с. 32);

- у квітні 2014 року 71,004 тис.куб.м. з урахуванням витрат на транспортування та ПДВ на суму 92958,44 грн, про що сторонами складено, підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі природного газу від 30.04.2014 (т.с.1 а.с. 33);

- у жовтні 2014 року 69,488 тис.куб.м. з урахуванням витрат на транспортування та ПДВ на суму 90973,69 грн, про що сторонами складено, підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі природного газу від 31.10.2014 (т.с.1 а.с. 34);

- у листопаді 2014 року 288,686 тис.куб.м. з урахуванням витрат на транспортування та ПДВ на суму 377947,71 грн, про що сторонами складено, підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2014 (т.с.1 а.с. 35).

- у грудні 2014 року 336,108 тис.куб.м. з урахуванням витрат на транспортування та ПДВ на суму 440032,58 грн, про що сторонами складено, підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2014 (т.с.1 а.с. 36).

Відповідно до умов пункту 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Позивач, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, наголошує на тому, що відповідач за переданий йому природній газ оплату здійснював несвоєчасно, не у визначений договором строк, чим порушив умови пункту 6.1 договору.

Відповідно до п.7.1. договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Згідно із п.7.2. договору у разі невиконання покупцем п.6.1. умов договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Як стверджує позивач, у зв'язку із порушенням відповідачем умов пункту 6.1 договору, а саме строку щодо здійснення розрахунку за поставлений газ, а тому позивачем було нараховано відповідачу пеню у розмірі 49716,27 грн, а також інфляційні втрати у розмірі 66041,44 грн. та 3 % річних у розмірі 3341,96 грн..

Відповідач заперечуючи проти позову зазначає про те, що в силу ч.3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 №1730-VIII нараховані пеня, втрати від інфляції та 3% річних на суму заборгованості, що виникла під час виконання умов договору за № 1638/14-ТЕ-32 від 21.11.2013 повинна бути списаною.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд керується наступним.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За приписами ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, в тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на виконання умов Договору позивач протягом січня-грудня 2014 року поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 2435902,75 грн, яка була сплачена позивачем з порушенням вимог п.6.1 договору, тобто несвоєчасно. Зазначена обставина також підтверджується розрахунком, наданим позивачем, актами приймання-передачі природного газу. Водночас, станом на момент подання позову, відповідач за поставлений природний газ розрахувався у повному обсязі що підтверджується складеною позивачем довідкою по операціях відповідача за Договором, а також розрахунком позовних вимог.

Одночасно, судом враховано, що 30.11.2016 набув чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 №1730-VIII (надалі - Закон).

Відповідно до преамбули Закону України №1730-VII від 03.11.2016 "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно термінів вказаного Закону України №1730-VII від 03.11.2016, процедура врегулювання заборгованості - це заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства (частина 1 статті 3 Закону України №1730-VIII від 03.11.2016р. "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії").

Відповідно до ст. 1 Закону України Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії" визначено, що процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Виходячи зі змісту ст. 2 вказаного Закону, його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії (спожитий природний газ, електричну енергію).

З урахуванням вищенаведеного, питання по погашенню заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу №1638/14-ТЕ-32 від 21.11.2013, у розмірі 119 099,67 грн., що складається з пені в сумі 49 716,27грн., 3% річних 3 341,96грн. та інфляційних витрат у сумі 66 041,44грн., повинно вирішуватися з урахуванням спеціальних норм Закону, шляхом реструктуризації заборгованості.

Відповідно до п. 1 ст. 7 Закону на реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ станом на 1 липня 2016 року неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями договору про реструктуризацію заборгованості.

Водночас, судом встановлено, що відповідно до договорів про організацію взаєморозрахунків №377/30 від 24.09.2014, №1387/30 від 12.12.2014, сторонами визначено порядок проведення сторонами взаєморозрахунків за договором № 1638/14-ТЕ-32, відповідно до якого проводилось погашення заборгованості перед позивачем за природний газ шляхом перерахуванням коштів з Державного бюджету України до місцевого бюджету та відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, умови вказаних договорів були виконані вчасно, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано сторонам.

Одночасно, позивачем не надано суду жодних доказів на спростування факту застосування до спірних правовідносин, що виникли між ним та відповідачем, вимог ч.3 ст. 7 Закону, та відсутності підстав для відповідного списання нарахованих пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Приймаючи до уваги, що основна сума заборгованості станом на момент подання позову погашена, з огляду на вимоги Закону України №1730-VIII від 03.11.2016 "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", з огляду на встановлений порядок проведення взаєморозрахунків між сторонами, заявлені позивачем нарахування у вигляді пені, інфляційних та 3% річних, що є предметом позовних вимог є безпідставними та необґрунтованими.

Разом з цим, частиною третьою статті 7 Закону України №1730-VIII від 03.11.2016 "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Тобто, частина 3 статті 7 Закону про врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії є нормою прямої дії. Виконання цієї норми закону не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій. Право на списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено у залежність лише до умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до набрання чинності Законом про врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії (висновок про застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/16351/13).

Таким чином, враховуючи обрані позивачем підстави позову, а саме неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу №1638/14-ТЕ-32 від 21.11.2013, зокрема п. 6.1 вказаного договору), з огляду на те, що усі нарахування на цю заборгованість у вигляді пені, інфляційних та 3% річних, що становлять предмет позовних вимог, підлягають списанню відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, а відтак відмовляє в задоволенні позову повністю.

Пунктом 5 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 129 ГПК України, відповідно до якої, у разі відмови у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст.ст. 4, 13-15, 41- 46, 74, 75, 76, 77, 80, 86, 129, 207, 233, 237-241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору покласти на Публічне акціонерне товариство НАК Нафтогаз України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено 29.12.2018.

Суддя ОСОБА_1