ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року Справа № 915/1025/18

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області, у складі судді Семенчук Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Мавродій Г.В.

за участю представників позивача ОСОБА_1 дов.№6215 від 28.08.2018

ОСОБА_2 дов.№6214 від 28.08.2018

за участю представника відповідача - ОСОБА_3, довіреність б/н від 23.02.2018,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: Державного підприємства Адміністрація морських портів України (01135, м.Київ, просп.Перемоги, 14) в особі філії Октябрьск державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація спеціалізованого морського порту Октябрьск), 54052, м.Миколаїв, Корабельний р-н, а/с 170

до відповідача: Миколаївської митниці ДФС України, 54017, м.Миколаїв, вул.Московська, 57-а

про: стягнення 121 457,97 грн.

Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі філії Октябрськ державного підприємства Адміністрація морських портів України (далі позивач) звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Миколаївської митниці Державної фіскальної служби України (далі відповідач) про стягнення 121 457,97 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору позички № 21-П-ФОК-15 від 10.02.2015, укладеному з відповідачем, передав останньому у безоплатне строкове користування майно нежилі облаштовані приміщення, обладнання, засоби та канали зв'язку. Проте, на утримання зазначених службових приміщень відповідно до санітарно-гігієнічних норм, а також обладнання, засобів зв'язку та використання каналів зв'язку, позивач, який є балансоутримувачем вказаного майна, витрачає кошти, які не передбачені витратною частиною річного фінансового плану. Для зменшення непередбачених витрат філії Октябрьск ДП АМПУ, позивачем листом від 25.01.2017 за №3/1.15/17-169 Миколаївській митниці направлено пропозицію укласти договір щодо компенсації витрат, повязаних із утриманням майна, яким користується відповідач. Відповідач у листі від 13.02.2017 №711/10/14-70-10-27 висловив відмову від укладення договору щодо компенсації витрат та утримання майна. З метою покриття витрат на утримання майна, що передано у користування Миколаївській митниці, позивачем направлено рахунки на оплату зазначених витрат, які поніс позивач. Відповідач у наданих позивачу листах заперечив проти зобовязання оплати витрат позивача та повернув без розгляду виставлені рахунки та акти наданих послуг, посилаючись на зобовязання філії забезпечити діяльність Митного посту.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 25.09.2018 позовну заяву №3/1.9/18-2459 від 18.09.2018 Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі філії Октябрьск державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація спеціалізованого морського порту Октябрьск) залишено без руху, оскільки в позові не міститься зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви. Не міститься відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися, не міститься підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. Позивачем не зазначено доказів, що підтверджують обставини понесення позивачем витрат в розмірі 121 457,97 грн. на утримання майна, яке було передане у користування Миколаївській митниці. Позивачем не надано обґрунтованого розрахунку, сум що стягуються з посиланням на докази виникнення заборгованості. Вказаною ухвалою Державному підприємству Адміністрація морських портів України в особі філії Октябрьск державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація спеціалізованого морського порту Октябрьск) надано строк для усунення недоліків в строк який не перевищує 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

11.10.2018 позивач до відділу документального забезпечення господарського суду Миколаївської області надав заяву №3/1.9/18-2610 від 10.10.2018 про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 16.10.2018 відкрито провадження у справі № 915/1025/18 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 15.11.2018.

Відповідач у наданому до суду 15.11.2018 відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечує з підстав викладених у відзиві та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні 15.11.2018, суд, у відповідності до частин 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про перерву у підготовчому засіданні до 28.11.2018 для надання можливості позивачу підготувати відповідь на відзив, а відповідачу заперечення на відповідь на відзив, про що свідчить протокол судового засідання від 15.11.2018.

16.11.2018 позивач до відділу документального забезпечення господарського суду Миколаївської області надав відповідь на відзив, яка судом залучена до матеріалів справи у підготовчому засіданні 28.11.2018.

26.11.2018 відповідач до відділу документального забезпечення господарського суду Миколаївської області надав заперечення на відповідь №5496/9/14-70-10-20 від 23.11.2018, без доказів їх направлення на адресу позивача. Разом з тим, позивач у підготовчому засіданні 28.11.2018 підтвердив факт отримання заперечень на відповідь №5496/9/14-70-10-20 від 23.11.2018.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 28.11.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.12.2018.

13.12.2018 в судовому засіданні оголошено перерву до 27.12.2018.

В судовому засіданні 27.12.2018 представник позивача підтримав подану позовну заяву, просив її задовольнити у повному обсязі, в свою чергу, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

10.02.2015 між позивачем та відповідачем укладено договір позички № 21-П-ФОК-15 (далі-договір), відповідно до пункту 1.1 якого позивач передає відповідачу у безоплатне строкове користування на строк, обумовлений договором, майно - нежилі облаштовані приміщення загальною площею 99,9 кв.м, розташовані за адресою: 54052, м. Миколаїв, вул. Айвазовського, 29/1, обладнання, засоби та канали зв'язку.

Відповідно до пункту 1.2 договору, перелік майна, що передається відповідачу, визначений у додатку № 1 до договору, який є невід'ємною частиною договору та в акті приймання-передачі майна.

Зазначене у пункті 1.1 договору приміщення належить позивачу на праві господарського відання, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію іншого речового права (пункт 1.3 договору).

Відповідно до пункту 2.1 договору, відповідач використовує об'єкт позички для розміщення підрозділу митниці, на який покладено обов'язки з забезпечення здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, вантажів та іншого майна, що переміщуються юридичними та фізичними особами через митний кордон України.

Майно передається на підставі договору та актів приймання-передачі нерухомого майна та обладнання в строкове користування (пункт 4.1 договору).

Майно вважається переданим позивачем відповідачу з моменту підписання акта приймання-передачі об'єкта позички уповноваженими представниками сторін та скріплення акта печатками (пункт 4.2 договору).

Підпунктами 5.1.1 - 5.1.3 пункту 5.1 договору встановлено, що відповідач зобов'язується користуватися об'єктом позички особисто та за його цільовим призначенням і відповідно до умов договору; безперешкодно допускати на об'єкт позички представників позивача для перевірки виконання відповідачем умов договору; забезпечити збереження об'єкта позички, запобігати його пошкодженню і псуванню.

Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2015, але в будь-якому разі до повного виконання зобов'язань (пункт 9.1 договору).

Договір вважається продовженим на кожен наступний календарний рік, якщо за 10 календарних днів до закінчення строку дії договору жодна із сторін не повідомила про його припинення (пункт 9.4 договору).

Згідно з положеннями п. 10.2 договору усі правовідносини, що виникають з цього договору або пов'язані із ним, у тому числі пов'язані із дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення договору, регламентуються цим договором та відповідними нормами чинного в Україні законодавства, а також застосовними до таких правовідносин звичаями ділового обороту на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

Сторонами підписано додаток № 1 до договору, в якому зазначено перелік майна, що передається відповідачу.

10.02.2015 позивач передав, а відповідач прийняв вказане у додатку № 1 майно, що підтверджується актом приймання-передачі майна.

Листом від 25.01.2017 № 3/1-15/17-169 позивач повідомив відповідача, що на утримання зазначених службових приміщень відповідно санітарно-гігієнічним нормам, філія витрачає значні кошти, які не передбачені витратною частиною фінансового плану на 2017 рік (витрати з водопостачання, водовідведення, прибирання приміщень та витрати, пов'язані із споживанням митним постом електроенергії) та надіслав відповідачу проект договору щодо компенсації витрат, пов'язаних з утриманням приміщення митного поста СМП «Октябрськ».

У відповідь на лист позивача, відповідач у листі від 13.02.2017 № 711/10/14-70-10-27 зазначив, що наявність на території пункту пропуску через державний кордон відповідного митного підрозділу, який здійснює митний контроль осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна, які переміщуються через державний кордон України, є однією із обов'язкових умов його функціонування. Питання юридичного оформлення правовідносин з тимчасового безоплатного користування службовими та побутовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв'язку повинно бути вирішено відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням обставин кожного конкретного випадку. Одним з можливих варіантів юридичного оформлення вказаних правовідносин може бути укладення договору позички, договорів про співробітництво або про забезпечення діяльності митного органу.

Позивачем надіслано відповідачу рахунки на оплату від 31.05.2017 № 465 на суму 3221,16 грн., від 30.06.2017 № 537 на суму 3048,25 грн., від 31.07.2017 № 652 на суму 3821,38 грн., від 31.08.2017 № 818 на суму 9212,65 грн., від 30.09.2017 № 918 на суму 2520,87 грн., від 31.10.2017 № 1020 на суму 5944,03 грн., від 30.11.2017 № 1109 на суму 11653,22 грн., від 31.12.2017 № 1202 на суму 13039,19 грн., від 31.01.2018 № 89 на суму 16546,93 грн., від 28.02.2018 № 181 на суму 15684,31 грн., від 31.03.2018 № 284 на суму 15946,88 грн., від 30.04.2018 № 361 на суму 5848,02 грн., від 31.05.2018 № 430 на суму 7461,15 грн., від 26.06.2018 № 516 на суму 7509,96 грн., разом з актами надання послуг, приємо-здавальними актами, актами виконаних робіт, які не оплачені відповідачем.

Відповідач листом від 17.05.2017 № 2166/10/14-70-10-27 та від 15.06.2017 №2663/10/14-70-10-27 повідомив позивача про те, що договір не містить обов'язків користувача оплатити вартість послуг по утриманню майна та обладнання та повернув без розгляду рахунки та акти.

У відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь відповідач з посиланням на ст. 188, 556 Митного кодексу України, ст. 11 Закону України Про морські порти України вказує, що договору щодо компенсації митним органом позивачу витрат пов'язаних з утриманням приміщення митного поста СМП Октябрськ між сторонами укладено не було, отже підстави для оплати витрат на утримання об'єкту нерухомості та комунальних послуг відсутні, а судова практика на яку посилається позивач стосується договору оренди, а не позички.

Суд оцінивши аргументи, наведені учасниками справи, вважає, що наявні підстави для задоволення позову, оскільки відповідачем порушені права та інтереси позивача, виходячи з системного аналізу таких норм права.

Згідно з положеннями ст. 827 ЦК України, за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 833 ЦК України користувач несе звичайні витрати щодо підтримання належного стану речі, переданої йому в користування. Користувач зобов'язаний: 1) користуватися річчю за її призначенням або відповідно до мети, визначеної у договорі; 2) користуватися річчю особисто, якщо інше не встановлено договором; 3) повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання.

Суд встановив, що позивач уклав з відповідачем 10.02.2015 договір позички № 21-П-ФОК-15 на виконання таких вимог законодавства.

Частинами 1, 2 ст. 188 Митного Кодексу передбачено, що з метою прискорення виконання митних формальностей під час переміщення транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України працівники водного, повітряного, автомобільного та залізничного транспорту сприяють посадовим особам органів доходів і зборів у виконанні ними своїх службових обов'язків. Адміністрація автомобільних, морських і річкових портів, міжнародних аеропортів, прикордонних залізничних станцій або інших обладнаних місць, у межах яких діють пункти пропуску через державний кордон України, на безоплатній основі забезпечує органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв'язку та створює їм належні умови для роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Митного Кодексу у разі якщо митне оформлення товарів здійснюється органами доходів і зборів безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобов'язані безоплатно надавати органам доходів і зборів у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали зв'язку.

Пунктом 9 Переліку пунктів пропуску через державний кордон, в яких здійснюється переміщення товарів через митний кордон України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 435 від 21.05.2012 визначені міжнародні пункти пропуску для морського сполучення, зокрема, спеціальний порт Октябрськ.

Також, частиною третьою статті 11 Закону України Про морські порти України передбачено, що адміністрація морських портів України або власник морського терміналу на безоплатній основі надає у користування приміщення для організації пункту пропуску через державний кордон України, де здійснюються в установленому законодавством порядку прикордонний, митний, санітарно-карантинний та екологічний контроль і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна зробити висновок, що чинним законодавством передбачено безоплатне забезпечення (надання у тимчасове користування) органів доходів і зборів службовими та побутовими приміщеннями, а також обладнанням, засобами та каналами зв'язку для виконання митних формальностей. Водночас зазначеними нормами не передбачено покладення витрат з утримання такого майна на балансоутримувача або на особу, з якою митні органи уклали договір.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 916/3164/14.

Згідно із ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 8 ст.1 Закону України Про житлово-комунальні послуги встановлено, що відносини оренди об'єктів портової інфраструктури, що перебувають у державній власності, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України Про морські порти України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про житлово-комунальні послуги споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Оскільки саме відповідач є користувачем спірного майна за договором позички № 21-П-ФОК-15 від 10.02.2015, то і споживачем житлово-комунальних послуг також є відповідач і у зв'язку із відсутністю відповідного договору, сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги зобов'язаний, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про житлово-комунальні послуги, щомісяця.

Перевіривши наявні у матеріалах справи розрахунки вартості комунальних послуг, суд дійшов висновку про правильність таких розрахунків.

Заперечень щодо факту користування відповідачем спірним приміщенням, факту отримання комунальних послуг та отримання таких послуг у повному об'ємі, відповідачем не надано.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основа дотримання державою прав, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції забезпечення справедливого балансу між інтересами суспільства та особи.

Відповідно до практики ЄСПЛ для того, щоб втручання в право власності вважалось допустимим, воно має не лише переслідувати законну мету в інтересах суспільства, а й має бути здійснене з дотриманням справедливого балансу між використовуваними інструментами й тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. При цьому не слід забувати про належну компенсацію, яка може допомогти зберегти справедливий баланс і тим самим уникнути порушення прав особи, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції.

Втручання в право мирного володіння майном має здійснюватися: (1) «на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права», (2) воно повинне мати легітимну мету («в інтересах суспільства») та (3) бути пропорційним (тобто має бути забезпечений справедливий баланс між інтересами особи з одного боку та інтересами суспільства з іншого. Іншими словами, на особу при втручанні в її права за статтею 1 Протоколу № 1 не повинен бути покладений «надмірний індивідуальний тягар»).

З наведеного суд робить висновок, що чинним законодавством передбачено безоплатне забезпечення (надання у тимчасове користування) органів доходів і зборів службовими та побутовими приміщеннями, а також обладнанням, засобами та каналами зв'язку для виконання митних формальностей, однак це не повинно становити надмірний тягар для позивача з утримання такого майна (окрім його безоплатного надання відповідачу у користування).

Відповідно до ст.129 ГПК України, у разі задоволення позову, судовий збір підлягає покладенню на відповідача.

Керуючись ст.ст.2, 11, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 195, 196, 210, 220, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі філії Октябрськ державного підприємства Адміністрація морських портів України до Миколаївської митниці Державної фіскальної служби України задовольнити.

2. Стягнути з Миколаївської митниці Державної фіскальної служби України (54017, м.Миколаїв, вул.Московська, 57-а, код ) на користь державного підприємства Адміністрація морських портів України (01135, м. Київ, пр. Перемоги, 14, код в ) в особі філії Октябрськ державного підприємства Адміністрація морських портів України (54052, м. Миколаїв, а/с 170, код в ) кошти в сумі 121 457,97 грн. повязаних із витратами на утримання майна та судовий збір в розмірі 1821,87 грн.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до пп.17.5) п.17) ч.1 Розділу XI Перехідні положення ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 28.12.2018.

Суддя Н.О. Семенчук