УХВАЛА

про відмову у заміні сторони правонаступником

27.12.2018 Справа № 910/5098/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Блажівської О.Є., при серкретарі судового засідання Хмельовськом В.О., розглянувши матеріали справи №910/5098/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго"

про стягнення 276 943,45 грн,-

Представники учасників справи:

від позивача: Литвин П.В., довіреність № 14-79 від 14.04.18;

від відповідача: Халимон С.В., довіреність № 18022304 від 23.02.18;

від третьої особи: Комісар С.П., довіреність № 18/07/18-02 від 18.07.18;

від третьої особи: Гудзенко М.О, довіреність № 24/07/18-01 від 24.07.18.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення 276 943,45 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.05.2018 призначено розгляд справи №910/5098/18 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

15.05.2018 відповідачем через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подана заява із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.05.2018 призначено розгляд справи №910/5098/18 здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.07.2018.

07.06.2018 відповідачем через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подано відзив на позовну заяву.

12.06.2018 відповідачем через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подано клопотання про заміну сторони правонаступником.

27.06.2018 позивачем через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подано відповідь на відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 03.07.2018 суд, дослідивши клопотання відповідача про заміну сторони правонаступником, відклав вирішення останнього.

Водночас, представником позивача було заявлене усне клопотання про залучення до участі у справі Комунального підприємства виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмета спору на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.07.2018 підготовче засідання відкладено на 31.07.18 о 14:00 год, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, вул. Велика Житомирська, буд. 15-А; ідентифікаційний код 40538421).

19.07.2018 відповідачем через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подано пояснення по справі.

19.07.2018 відповідачем через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

Судове засідання, призначене на 31.07.2018 не відбулося, у зв'язку з призначенням на 31.07.2018 співбесіди, в межах процедури проходження кваліфікаційного оцінювання суддею Маринченком Я.В, підготовче засідання призначено на 20.09.2018.

20.09.2018 позивачем через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подано заперечення щодо клопотання ПАТ "Київенерго" про заміну сторони правонаступником.

В судовому засіданні, призначеному на 20.09.2018 Господарський суд міста Києва ухвалив відкласти підготовче засідання на 23.10.2018.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Господарського суду міста Києва від 19.10.2018 №05-23/1819 "Щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ" та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2018, справа №910/5098/18 передана для розгляду судді Блажівській О.Є, у зв'язку з закінченням повноважень у судді Маринченка Я.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 прийнято справу №910/5098/18 до свого провадження, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначити на 21.11.2018 12.12.2018 представником позивача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва було подано клопотання про заміни сторони по справі правонаступником.

Судове засідання 21.11.2018 не відбулось у зв'язку із перебуванням судді Блажівської О.Є. на лікарняному. Настуне підготовче засідання призначено на 27.12.2018.

Розглянувши в підготовчому засіданні 27.12.2018 року клопотання позивача про заміну сторони правонаступником та аналогічне клопотання відповідача, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні з огляду на наступне.

В обґрунтування поданої заяви ПАТ "Київенерго" посилається на те, що Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" є правонаступником Публічного акціонерного товариства "Київенерго" в силу приписів ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання", оскільки усе майно комунальної власності (цілісний майновий комплекс) з виробництва теплової енергії вибуло з володіння та користування останнього та було передане Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" у зв'язку з припиненням Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001р.

ПАТ "НАК "Нафтогаз України" обґрунтовує подане клопотання тим, що Київською міською радою 20.06.2017р. прийнято рішення №439/2661 "Про припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної з Київською міською адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", яким передбачено продовжити дію Угоди до 26.04.2018р. включно, припинити дію Угоди з 27.04.2018р. Відповідна додаткова угода до Угоди підписана сторонами 19.12.2017р. Відповідно до Актів приймання-передачі основних засобів, необоротних матеріальних активів, нематеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій, підписаних 31.07.2018р., в т.ч. посадовими особами КП "Київтеплоенерго", майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що обліковувалось на балансі структурного відокремленого підрозділу "Київські ТЕЦ" ПАТ "Київенерго", повернуто з володіння та користування ПАТ "Київенерго" у зв'язку з припиненням дії Угоди. Таким чином, факт зміни володільця майна, що використовується для виробництва теплової енергії, який відбувся 31.07.2018р. підтверджується трьохстороннім актом приймання-передачі основних засобів від 31.07.2018р. та наказом Департаменту комунальної власності м. Києва від 01.08.2018 № 370 та додатком № 20 до нього, що є підставою для заміни сторони по справі - відповідача його правонаступником.

Щодо клопотання Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про поновлення пропущеного процесуального строку для подачі клопотання та доказів, копії яких додані до вказаного клопотання суд зазначає наступне.

За змістом ст. 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Згідно зі ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому провадженні суд вирішує заяви та клопотання учасників справи.

Заслухавши обґрунтування заявленого позивачем клопотання про поновлення пропущеного строку для подачі клопотання про заміну сторони правонаступником та про поновлення строку для подачі доказів, а також наявність вчинення позивачем процесуальної дії щодо подачі відповідного клопотання та доказів, суд дійшов висновку про необхідність поновлення позивачу пропущених строки для подачі суду клопотання та доказів, копії яких додані до вказаного клопотання.

Судом встановлено, що 27.09.2001 між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", як енергопостачальником, в подальшому змінено найменування на Публічне акціонерне товариство "Київенерго", та Київською міською державною адміністрацією, як адміністрацією, укладено Угоду щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва (далі - Угода).

Згідно з п. 1.1. Угоди, в редакції додаткової угоди від 30.04.2007 за цією Угодою з метою реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва, вирішення питань підвищення надійності енергопостачання споживачів м. Києва, проведення єдиної тарифної та технічної політики, забезпечення стабільних надходжень до бюджету, відновлення, реконструкції та ефективного використання основних фондів, створення нових потужностей та впорядкування існуючих у місті систем енергопостачання, створення єдиного технологічного циклу та системи розрахунків за спожиті енергоносії, забезпечення соціальної захищеності та гарантованої зайнятості працівників енергетичного комплексу адміністрація передає енергопостачальнику, а енергопостачальник приймає майно, що відноситься до комунальної власності територіальної громади міста Києва, перелік якого наведено у додатку 1, додатку 2 та додатку 3 до цієї Угоди (далі - майно), у володіння та користування, з обмеженням правомочності розпорядження щодо майна за згодою власника, відповідно до умов цієї Угоди та вимог чинного законодавства.

Таким чином, відповідно до Угоди, ПАТ "Київенерго" передано у володіння і користування майно територіальної громади міста Києва, зокрема те, що забезпечує виробництво, постачання та транспортування теплової енергії.

Так, ПАТ "Київенерго" використовувало майно територіальної громади міста Києва на підставі виданих ліцензій на виробництво, постачання та транспортування теплової енергії, з використанням природного газу в якості сировини.

В подальшому, як встановлено судом, 20.06.2017 Київською міською радою прийнято Рішення №439/2661 "Про припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001" (далі - Рішення), укладеної з Київською міською адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", яким вирішено продовжити дію Угоди до 26.04.2018 включно, та внести відповідні зміни до Угоди, у відповідності до додатку 1 до цього Рішення, припинити дію Угоди з 27.04.2018.

Відповідна додаткова угода до Угоди підписана сторонами 19.12.2017.

Пунктом 4 Рішення Виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) доручено визначити комунальне підприємство та закріпити за ним на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, повернуте із володіння та користування ПАТ "Київенерго" після припинення Угоди.

Відповідно до п. 5 Розпорядження Київської міської державної адміністрації №1693 від 27.12.2017р. "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001", укладеної з Київською міською адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" визначено комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" підприємством, за яким буде закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що буде повернуто з володіння та користування ПАТ "Київенерго" після припинення Угоди.

На підтвердження вибуття майна з володіння та користування ПАТ "Київенерго" подано копії витягів з актів приймання-передачі основних засобів та малоцінних необоротних активів, які передаються з володіння та користування ПАТ "Київенерго" від 30.04.2018, у зв'язку з припиненням Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001р., укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", що на момент передачі обліковуються за СВП "Київські теплові мережі" ПАТ "Київенерго" від 30.04.2018.

При цьому, зазначені акти не підтверджують закріплення майна на праві господарського відання за Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго".

Частинами 1, 2 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Частина 6 цієї статті передбачає, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Як вбачається із доповіді Венеціанської комісії "Про верховенство права" складовими верховенства права є обов'язковість зрозумілості, ясності та передбачуваності положень закону та обов'язковість реалізації владних повноважень відповідно до закону, справедливо та розумно.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004).

Справедливе застосування норм права - є, передусім, недискримінаційний підхід, неупередженість.

У відповідності до ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Частинами 1, 4 ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право власності виникає лише за наявності певних юридичних фактів та за умови формування правового статусу конкретного власника, надання йому юридично забезпеченої можливості діяти у передбачених законом межах. Для реалізації закріпленого в Конституції України права власності потрібні галузеві закони, які встановлюють конкретні норми використання власником належного йому майна з урахуванням інтересів усіх суб'єктів правовідносин.

Наведені положення поширюються на всіх суб'єктів права власності, в тому числі на органи місцевого самоврядування та створювані ними комунальні підприємства.

Стаття 52 Господарського процесуального кодексу України регламентує, що у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав і обов'язків сторони у справі до іншої особи у зв'язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

Процесуальне правонаступництво виникає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв'язок матеріального і процесуального права. У кожному конкретному випадку, для вирішення питань можливості правонаступництва, господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва.

Отже, правонаступництвом є перехід прав і обов'язків від одного суб'єкта до іншого. Розрізняють дві форми правонаступництва: універсальне та часткове (сингулярне). При універсальному правонаступництві до правонаступника (фізичної або юридичної особи) разом з правами первісного кредитора переходять і його обов'язки. Таке правонаступництво має місце у разі спадкування, реорганізації юридичної особи шляхом перетворення, злиття, приєднання. При частковому (сингулярному) правонаступництві до правонаступника переходять тільки певні права та обов'язки кредитора. У главі 47 Цивільного кодексу України термін "зобов'язання" вживається у вузькому сенсі для позначення конкретного правового зв'язку між кредитором та боржником. Оскільки договір може містити, а в договорах в сфері підприємницької діяльності - зазвичай містить, комплекс прав та кореспондуючих їм обов'язків, то кредитора та боржника можна виявити тільки у простому зобов'язальному правовідношенні (наприклад, у грошовому зобов'язанні), а не в межах договору загалом.

Отже, глава 47 Цивільного кодексу України регулює порядок заміни сторони в одному зобов'язальному правовідношенні, а не сторони в договорі (зобов'язанні в широкому сенсі).

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Частиною 145 Господарського кодексу України визначено, що майновий стан суб'єкта господарювання визначається сукупністю належних йому майнових прав та майнових зобов'язань, що відображається у бухгалтерському обліку його господарської діяльності відповідно до вимог закону.

Відтак, суб'єкт підприємництва самостійно на свій ризик здійснює господарську діяльність, спрямовану на одержання прибутку та покращення майнового стану, який визначається сукупністю майнових прав та зобов'язань.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання", у разі якщо суб'єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб'єкт стає правонаступником за борговими зобов'язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб'єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним).

Так, ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" передбачає особливий вид правонаступництва, однією з умов якого визначено надання в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісного майнового комплексу (індивідуально визначеного майна) саме з вироблення теплової енергії.

Таким чином, правонаступництво, яке визначається ч. 3 ст. 22 Закону "Про теплопостачання" може виникати лише при реорганізації суб'єкта господарювання - користувача на підставі договорів оренди, концесії, тощо) цілісного майнового комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії. Положеннями частини 5 закріплюється субсидіарна відповідальність учасника (засновника) теплопостачальної або теплогенеруючої організації за її зобов'язаннями, а також визначено, що такий учасник (засновник) має розраховуватися за борговими зобов'язаннями при ліквідації такого суб'єкта. Вказана норма є справедливою, адже саме учасник (засновник) юридичної особи приймає обов'язкові для суб'єкта господарювання рішення та повинен нести відповідальність за свої рішення.

При цьому, у випадку передачі комплексу з вироблення теплової енергії від одного користувача до іншого (за умови, що кінцевим їх власником є різні особи) відбудеться перехід зобов'язань до нового суб'єкта, а відтак і зміна особи (кінцевого учасника (власника)), який забезпечуватиме гарантію, передбачену частиною 5 такої норми.

Це призведе до безпідставного звільнення учасника (засновника) попереднього користувача теплопостачальної або теплогенеруючої організації від обов'язку по забезпеченню боргів. Оскільки, на момент прийняття учасником (засновником) попередньої теплопостачальної або теплогенеруючої організації рішення про її ліквідацію, така особа не матиме боргів (такі борги будуть переведені на іншу особу згідно частини 3).

За таких обставин здійснення правонаступництва на підставі частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" буде мати своїм наслідком покладення тягаря сплати боргів іншої особи - попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового користувача, який не може нести відповідальність за неефективне використання об'єктів теплопостачання конкретним суб'єктом господарювання - попереднім користувачем комплексу, який відповідно до статті 42 Господарського кодексу України здійснює господарську діяльність самостійно, ініціативно, систематично та на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Тобто, у разі здійснення правонаступництва на підставі частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" з попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового, кінцевими власниками яких є різні особи, на нового користувача та особу, яка здійснює управління таки суб'єктом, буде покладений надмірний тягар відповідальності за борги іншої особи.

Вказане свідчить про неузгодженість наведених норм одного закону та підтверджує висновок суду про поширення передбаченого ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" виключно на правонаступництво користувачів комплексів з вироблення теплової енергії, залежних від одного кінцевого власника.

Покладення статтею 22 Закону України "Про теплопостачання" обов'язку суб'єкта господарювання приватної форми власності на орган місцевого самоврядування (в т.ч. через створювані ним комунальні підприємства) сплатити боргові зобов'язання, без передачі кореспондуючого цьому борговому зобов'язанню права вимоги до споживачів теплової енергії призводить до покращення майнового стану (збагачення) попереднього користувача за рахунок нового.

Тобто, поширення такої норми до даних правовідносин свідчить про протиправне позбавлення органу місцевого самоврядування (в т.ч. через створювані ним комунальні підприємства) права розпорядження своєю власністю, та містить ознаки дискримінаційного підходу, в частині визначення юридичної поведінки сторін господарських правовідносин з порушенням принципу рівності та пропорційності, а отже суперечить справедливому застосуванню норми права, як елементу верховенства права.

Крім того, прийняття законодавчої норми, яка покладає на будь-якого наступного користувача цілісного майнового комплексу з вироблення теплової енергії боргових зобов'язань попереднього користувача призводить як до зменшення вартості такого цілісного майнового комплексу, так і до значного обмеження прав власника такого комплексу, оскільки, реалізуючи своє право власності в майбутньому, такий власник є обмеженим через покладення нормою закону на будь-якого користувача належного йому майна обов'язку відповідати за борги іншої особи, а відтак положення ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" мають індивідуальний та надмірний тягар.

Підставою передачі такого комплексу в користування ПАТ "Київенерго" була Угода щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001.

Станом на дату укладення така Угода не передбачала можливості обтяження такого цілісного майнового комплексу відносинами правонаступництва в частині боргових зобов'язань ПАТ "Київенерго" щодо сплати коштів за спожиті енергоносії.

Відтак, на момент укладання вказаної Угоди та вибору контрагента, міська влада не знала та не могла знати, що у 2012 році буде ухвалено закон яким будуть врегульовані відносини правонаступництва.

Таким чином, територіальна громада міста Києва правомірно припускала та очікувала, що після припинення права користування ПАТ "Київенерго" таким комплексом, останній буде повернуто за відсутності будь-яких боргових зобов'язань вказаної особи.

Норми Закону України "Про внесення змін до статті 22 Закону України "Про теплопостачання" не містять положень щодо їх поширення на угоди, укладені до набрання чинності цим законом, а їх застосування, як встановлено судом, по суті призводить до слідування (правонаступництва) тільки боргових зобов'язань за майном (комплексом з вироблення теплової енергії).

Тобто, з моменту набранням положеннями ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" чинності (квітень 2012 року) право територіальної громади міста Києва на розпорядження (в тому числі, шляхом передачі в управління іншій особі) належним їй майном стало обмеженим в частині необхідності покладення на будь-якого нового управителя додаткового обтяження (боргових зобов'язань попереднього управителя комплексу).

Суд вважає, що прийняття законодавчої норми, яка покладає на будь-якого наступного користувача цілісного майнового комплексу з вироблення теплової енергії боргових зобов'язань попереднього користувача призводить як до зменшення вартості такого цілісного майнового комплексу, так і до значного обмеження прав власника такого комплексу, оскільки, реалізуючи своє право власності в майбутньому, такий власник є обмеженим через покладення нормою закону на будь-якого користувача належного йому майна обов'язку відповідати за борги іншої особи.

З огляду на те, що на момент передачі майна в користування ПАТ "Київенерго" не існувало подібної норми, Київська міська влада не брала участі в управлінні та здійсненні господарської діяльності ПАТ "Київенерго" за час виникнення боргів, то положення ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" мають індивідуальний та надмірний тягар.

Відповідно до частини другої статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну (п. 3 рішення Конституційного Суду України від 30 травня 2001 року №7-рп/2001).

Положеннями Цивільного та Господарського кодексу України визначена цивільно-правова (господарсько-правова) відповідальність, основними ознаками якої є те, що підставою відповідальності учасника відносин є вчинене ним правопорушення, а такий учасник відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання зобов'язання чи порушення правил здійснення діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення (ст. 218 ГК України). Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Наведені норми визначають обов'язок особи самостійно нести відповідальність за взятими зобов'язаннями, хоча і передбачають можливість звільнення від відповідальності чи заміну зобов'язаної сторони.

Загальним правилом є неможливість покладення обов'язку боржника на третю особу не інакше як за волею такої особи, чи заміни у визначеному порядку в результаті універсального правонаступництва (переходу прав та обов'язків), чи такої заміни, яка слідує за передачею певного активу (права) (наприклад, покупець нерухомого майна, яке перебуває в оренді, автоматично стає зобов'язаною стороною за таким договором оренди).

Отже, у випадку повернення цілісного майнового комплексу (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії з користування ПАТ "Київенерго" Київська міська рада чи створення нею комунального підприємства, якому передано таке майно, не мають вибору та позбавлені можливості відмовитися від експлуатації такого об'єкту, що виключає твердження про наявність їх волевиявлення на прийняття боргів ПАТ "Київенерго".

Таким чином, поширення положень частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" до даних правовідносин буде мати наслідком протиправне позбавлення органу місцевого самоврядування (в т.ч. через створювані ним комунальні підприємства) права розпорядження своєю власністю, та містить ознаки дискримінаційного підходу в частині визначення юридичної поведінки сторін господарських правовідносин з порушенням принципу рівності та пропорційності, а отже суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права.

Наведеним спростовуються те, що норма, закріплена в частині 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання", не має дискримінаційного характеру для Комунального підприємства "Київтеплоенерго".

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 20.12.2018 у справі №910/5082/18.

В ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За змістом положень цивільного законодавства похідні зобов'язання (інфляційні втрати, 3% річних, пеня) автоматично слідують за основним зобов'язанням, а тому їх правонаступництво до КП "Київтеплоенерго" з огляду на правову природу їх виникнення - неправомірну поведінку ПАТ "Київенерго" щодо належного виконання договірного зобов'язання (ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України), суперечитиме принципу індивідуального характеру юридичної відповідальності.

Враховуючи викладене, покладення зобов'язання (в т.ч. тих, що виникли внаслідок несвоєчасності виконання основного боргу) суб'єкта господарювання, який використовував майно, на іншого суб'єкта господарювання, якому таке майно надано у користування, за відсутності факту передачі буд-яких прав (в т.ч. які кореспондуються у попереднього користувача з таким обов'язком), на думку суду, свідчить про порушення принципу індивідуального характеру юридичної (цивільно-правової) відповідальність особи, а тому суд вважає за можливе застосувати до даного спору норми ч. 2 ст. 61 Конституції України як норми прямої дії.

Як встановлено судом, 15.06.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання договорів купівлі-продажу природного газу укладеними (справа №910/7807/18).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 року у справі № 910/7807/18, у межах якої розглядалися вимоги, зокрема, ПАТ "Київенерго" до КП "Київтеплоенерго" про зміну правовідносин за договорами постачання природного газу (у т.ч. за договором № 1924/1617-КП-41 від 17.01.2017), було затверджено мирову угоду від 09.10.2018 року.

Згідно з п. 2 вказаної мирової угоди ПАТ "Київенерго" відступає, а КП "Київтеплоенерго" набуває права грошової вимоги, що станом на дату укладання цієї Мирової угоди складає 2 389 598 643,08 грн., шляхом укладення Договорів про відступлення права вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців за теплову енергію, до юридичних осіб, фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців за комунальні послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а також юридичних, фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців з оплати додаткових до основних зобов'язань (неустойки (штрафів, пені), нарахувань (три відсотки річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати у зв'язку з примусовим стягненням боргу).

Тобто, КП "Київтеплоенерго" стало правонаступником ПАТ "Київенерго" лише в частині зобов'язань з оплати спожитого останнім природного газу, тобто в частині основного боргу, з дати затвердження мирової угоди, якою не було передбачено передання КП "Київтеплоенерго" боргу зі штрафних санкцій.

Таким чином, положення частини третьої статті 22 Закону України "Про теплопостачання" в частині їх поширення на суб'єктів господарювання, яким надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, кінцевий власник яких є відмінним від кінцевого власника суб'єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним) суперечить положенням ч. 4 ст. 13, ч.ч. 1, 4 ст. 41, ч. 2 ст. 61 Конституції України та не підлягають до застосуванню до даного спору.

Положення ч. 4 ст. 13, ч.ч. 1, 4 ст. 41, ч. 2 ст. 61 Конституції України виключать можливості заміни боржника (ПАТ "Київенерго") на КП "Київтеплоенерго" за зобов'язаннями ПАТ "Київенерго" перед НАК "Нафтогаз України" за відсутності волі КП "Київтеплоенерго" та факту передачі йому кореспондуючих такому зобов'язанню прав вимоги до споживачів, а відтак відсутні передбачені ст. 52 Господарського процесуального кодексу України умови для визначення КП "Київтеплоенерго" правонаступником ПАТ "Київенерго" за борговими зобов'язаннями.

Відтак, у суду відсутні правові підстави для застосування положень ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" до спірних правовідносин та здійснення заміни боржника його правонаступником за вказаних обставин.

Керуючись ст. ст. 52, 234, 235, 255 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Поновити Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» строк для подання клопотання про заміну сторони по справі правонаступником.

2. Поновити Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» строк для подання доказів, копії яких додані до клопотання про заміну сторони по справі правонаступником.

3. У задоволені клопотань Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про заміну сторони по справі правонаступником - відмовити.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена окремо від рішення суду.

Суддя О.Є. Блажівська

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.