ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2018 р. Справа№ 910/6317/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Чорногуза М.Г.

Суліма В.В

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 13.12.2018,

розглянувши апеляційну скаргу Львівської обласної ради

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2018 (повний текст складено - 05.09.2018)

у справі № 910/6317/18 (суддя - Якименко М.М.)

за позовом Самбірської міської ради Львівської області

до Львівської обласної ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Комунального закладу Львівської обласної ради «Обласна база спеціального медичного постачання»

про визнання незаконним та скасування рішення Львівської обласної ради №637 від 20.03.2018 року,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та заперечень

Самбірська міська рада Львівської області звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Львівської обласної ради про визнання незаконним та скасування рішення Львівської обласної ради № 637 від 20.03.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення спірним рішенням права власності на землі територіальної громади міста Самбора в особі Самбірської міської ради всупереч статті 13 Конституції України, статей 8 та 83 Земельного кодексу України, статті 393 Цивільного кодексу України, пунктів 3 та 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», а також на здійснення відповідачем повноважень з надання дозволу на розроблення документації зі землеустрою несформованої ділянки всупереч приписам пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2018 (повний текст складено 05.09.2018) позов задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано рішення Львівської обласної ради від 20.03.2018 №637 «Про реєстрацію речових прав КЗ ЛОР «Обласна база спецмедпостачання» на земельну ділянку за адресою: вул. Чорновола, 109, м. Самбір Львівської області».

Рішення мотивоване тим, що відповідач прийняв рішення про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для оформлення за собою права власності на земельну ділянку, не сформовану як об'єкт речового права, з земель комунальної власності територіальної громади міста Самбора, чим порушив право власності територіальної громади (відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної і комунальної власності») та перевищив надані йому законодавчо повноваження та межі компетенції.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду.

Не погодившись із вказаним рішенням, Львівською обласною радою було подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2018 у справі № 910/6317/18, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2018 справу № 910/6317/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Чорногуз О.М., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2018 було відкрито апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги Львівської обласної ради на рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2018 у даній справі призначено на 13.12.2018 о 14 год. 35 хв. в приміщенні Північного апеляційного господарського суду.

Представник позивача 03.12.2018 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу.

Крім того, 03.12.2018 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої просив визначити та забезпечити в приміщені Самбірського міськрайонного суду Львівської області або Господарському суді Львівської області, або Західному апеляційному господарському суді у зв'язку з значною територіальною віддаленістю від Північного апеляційного господарського суду

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2018 відхилено клопотання Самбірської міської ради Львівської області про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою Львівської обласної ради на рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2018 у справі № 910/6317/18.

У судове засідання 13.12.2018 з'явились представники позивача та відповідача. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином в порядку ст. 120, 242 ГПК України, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу 26.11.2018.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив задовольнити їх, а позивач - заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржуване рішення залишити без змін.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в них доводів

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак є незаконним та необґрунтованим, що є підставою для його скасування.

Апелянт, зокрема, зазначає, що чинне законодавство визначає обласні ради як самостійні суб'єкти земельних правовідносин, які набувають право власності та розпоряджаються ним від імені та в інтересах територіальних громад відповідної області, а тому рішення прийнято відповідачем у відповідності до норм чинного законодавства, а підстави для його скасування відсутні.

Так, скаржник вважає, що на підставі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» він набув відповідне майно (об'єкти нерухомості), на підставі чого в подальшому, автоматично за ст. 120 Земельного кодексу України до нього перейшло право власності на земельну ділянку (за принципом «правової» єдності земельної ділянки та об'єкту нерухомості), що на ній розміщене. А тому він правомірно нею розпорядився на користь третьої особи.

Скаржник вважає, що при прийняті оспорюваного рішення Львівська обласна рада діяла не як суб'єкт права комунальної власності на землі, а виступала рівноправним учасником цивільних правовідносин. Обласні ради не позбавлені можливості набувати право власності на майно, у тому числі і на земельні ділянки в порядку, визначеному чинним законодавством України. Зокрема, підставою для набуття права власності є передача майна територіальним громадам, інтереси яких представляють відповідні органи місцевого самоврядування безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Тому обласні ради вправі набувати у власність земельні ділянки у спосіб, визначений ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

Відтак, скаржник вважає, що при ухвалені оскаржуваного рішення виступав рівноправним суб'єктом цивільних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію свого права розпоряджатися земельною ділянкою спільної власності територіальних громад Львівської області. Тому, за переконанням скаржника, суд першої інстанції неправильно та безпідставно застосував до спірних правовідносин норми Земельного кодексу України, які регулюють порядок розпорядження землями комунальної власності, а не ст. 120 цього ж кодексу.

Водночас, апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 707/2192/15-ц та вказує, що розташування земельних ділянок у межах населеного пункту не змінює їх державну форму власності.

Скаржник вважає помилковим застосування Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», оскільки обласна рада зареєструвала право власності на об'єкти нерухомого майна у 2008 році, а тому, за переконанням скаржника, до нього перейшло право власності на земельну ділянку під об'єктами нерухомого майна раніше.

Оспорюване рішення скаржник також вважає правомірним, виходячи з того, що жодних дій щодо відчуження земельної ділянки за адресою: вул. В.Чорновола, 109, с. Самбір Львівської області, відповідач не вчиняв.

Крім того, за твердженням скаржника, судом першої інстанції не забезпечено права відповідача на справедливий суд, оскільки не було постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи у засіданні 08.08.2018.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Представник позивача у своєму відзиві заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Позивач зазначає, що наявність майна відповідача на спірній земельній ділянці не дає йому права розпоряджатись нею поза волею власника, місцевої громади в особі Самбірської міської ради.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Львівська міська рада, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.05.2008 є власником нежитлових будівель за адресою: Львівська обл., м. Самбір, вул. Чорновола В., буд 109.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 20.03.2018 року Львівською обласною радою (далі по тексту - відповідач) прийнято рішення №637 «Про реєстрацію речових прав КЗ ЛОР «Обласна база спецмедпостачання» на земельну ділянку за адресою: вул. В. Чорновола, 109, м. Самбір Львівської області» (далі по тексту - рішення №637), яким було вирішено:

1) Затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надати земельну ділянку, де розташовані об'єкти нерухомого майна, що належать до спільної власності територіальних громад Львівської області, площею 0,6924 га, за адресою: вул. В. Чорновола, 109, м. Самбір Львівської області (кадастровий номер :08:1 15:0082), у постійне користування комунального закладу Львівської обласної ради «Обласна база спецмедпостачання» для обслуговування нежитлових будівель за рахунок земель житлової та громадської забудови.

2) Управлінню майном спільної власності Львівської обласної ради (М. Бандра) забезпечити реєстрацію за комунальним закладом Львівської обласної ради «Обласна база спецмедпостачання» права постійного користування земельною ділянкою, площею 0,6924 га, за адресою: вул. В. Чорновола, 109, м. Самбір Львівської області (кадастровий номер :08:115:0082), для обслуговування нежитлових будівель.

3) Контроль за виконанням рішення покласти на постійні комісії з питань комунального майна та приватизації (1. Комарницький) і з питань дорожнього господарства, інфраструктури, регулювання земельних відносин, адміністративно-територіального устрою, планування території та архітектури (В. Саган).

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за статтею 16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу. Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, не визнаного або оспорюваного права та інтересу.

Статтею 393 Цивільного кодексу України визначено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

У відповідності до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

За змістом ст. 80 Земельного кодексу України суб'єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності та земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Положеннями ст. 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

У відповідності до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної і комунальної власності», який набрав чинності із 01.01.2013, з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності вважаються земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу (розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони: земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України).

За наведеними вище приписами законодавства право власності територіальної громади виникає на відповідні землі комунальної власності в силу їх територіального розташування в межах населеного пункту.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які відповідно до статті 122 Земельного кодексу України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» передбачено, що у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються:

- у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами;

- за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

Відповідно до приписів ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Статтею 8 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень обласних рад у галузі земельних відносин на території області належить розпорядження землями, що знаходяться у спільній власності територіальних громад.

Таким чином, Земельний кодекс України не відносить обласні ради до суб'єктів права комунальної власності на землі, а уповноважує їх представляти спільні земельні інтереси територіальних громад, підстави виникнення яких наведені, зокрема, в частині п'ятій статті 83 цього Кодексу за наслідками об'єднання територіальними громадами сіл, селищ, міст на договірних засадах належних їм земельних ділянок комунальної власності.

З матеріалів справи вбачається, що на вказаній земельній ділянці знаходиться нерухоме майно, яке належить на праві власності Львівській обласній раді, що підтверджується свідоцтвом серія САВ № №852458 від 05.05.2008, однак, враховуючи що земельна ділянка, на якій знаходиться майно відповідача, не виділена в натурі, у скаржника відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку по вул. В.Чорновола, 109, в місті Самбір. А також, враховуючи наведені приписи чинного чаконо земельного законодавства, у відповідача відсутнє право розпоряджатись вказаною земельною ділянкою як сформованим об'єктом цивільних правовідносин на момент прийняття оскаржуваного рішення.

Крім того, з наведених вище норм права вбачається, що саме міська рада, на території якої розміщена земельна ділянка, наділена правом на надання дозволу на затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на території міста Самбір.

Скаржник є власником об'єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: Львівська обл., м. Самбір, вул. Чорновола В., буд 109. А тому, за переконанням заявника, він автоматично є власником земельної ділянки, як рівноправний учасник цивільних правовідносин.

Водночас, матеріали справи не містять правовстановлюючих документів скаржника на земельну ділянку.

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Самбірської міської ради депутатів трудящих від 24.07.1963 № 341 «Про відвод земельної ділянки відділу капітального будівництва облвиконкому під будівництво складів медмайна» вирішено відвести відділу капітального будівництва облвиконкому земельну ділянку площею 1, 40 га.

Відповідно до довідки Відділу у Самбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 23.05.2017 станом на 01.01.2016 відведено у постійне користування Львівській обласній раді земельну ділянку загальною площею 0, 6600 га.

Оспорюваним рішенням ухвалено забезпечити реєстрацію за комунальним закладом Львівської обласної ради «Обласна база спецмедпостачання» права постійного користування земельною ділянкою площею 0,6924 га (інший розмір).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка, що знаходиться під об'єктом нерухомості, починаючи з 1963 року (передача земельної ділянки під будівництво) і до передачі її оспорюваним рішенням, не є ідентичною, тобто сформовано та зареєстрованою за відповідачем (або третьою особою) у визначеному законом порядку.

Враховуючи вищевикладене, як вірно зазначає скаржник, у нього як у рівноправного учасника цивільних правовідносин, виникло право на звернення до власника земельної ділянки (позивача у справі) в порядку ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалось сторонами, що скаржник, за оформленням права власності на нежитлові будівлі за адресою: Львівська обл., м. Самбір, вул. Чорновола В., буд 109, не звертався до власника земельної ділянки в порядку ст. 120 Земельного кодекс України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

Крім того, як вбачається з довідки Відділу у Самбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 23.05.2017 за даними форми 6-зем (поданої самим скаржником), станом на 01.01.2016 відведено у постійне користування Львівській обласній раді земельну ділянку загальною площею 0,6600 га.

Отже земельну ділянку відведено відповідачу саме на праві постійного користування.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 ЗК України, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (частина перша статті 124 ЗК України).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

Отже, особа, якій земельну ділянку надано в постійне користування із земель державної форми власності наділяється лише правомочностями володіння і користування нею, право розпорядження - виключна компетенція власника.

Здійснювати передачу в оренду (право постійного користування) третій особі таку земельну ділянку користувач може лише на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 474/100/16-ц, яка в силу ч. 4 ст. 263 ГПК України є обов'язковою до застосування.

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується із доводами скаржника про те, що він може виступати рівноправним учасником цивільних правовідносин, у зв'язку з чим наділяється певними правами та обов'язками.

Водночас, скаржник, як навіть будучи постійним користувачем земельної ділянки, не наділений правом розпорядження такою земельною ділянкою, оскільки таке право віднесено до виключної компетенції власника майна. А тому доводи заявника стосовно того, що він є рівноправним учасником цивільних правовідносин (щодо можливості користування земельною ділянкою) та мотиви щодо прийняття оспорюваного рішення (як суб'єкта владних повноважень) суперечать один одному.

Тобто, якщо об'єкт нерухомості Львівської обласної ради розміщений на земельній ділянці у м. Самборі, то власником такої ділянки залишається територіальна громада м. Самбора як суб'єкт комунальної власності на землю.

І саме до територіальної громади м. Самбора в особі Симбірської міської ради мала звернутись обласна рада з клопотанням про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою для передачі такої ділянки у постійне користування відповідній установі, закладу обласної ради.

Цим власне і забезпечуються принципи Європейської хартії місцевого самоврядування, згідно з якими муніципальні функції здійснюються, як правило, тією владою, яка має найтісніший контакт з громадянином. Тобто, розпоряджатися землями має той, хто несе відповідальність за комплексний розвиток території, якщо за розвиток території села, селища, міста відповідає місцева рада, то і розпоряджатися землями має вона.

При цьому, оскаржуване рішення відповідача мотивоване, зокрема, посиланнями на статтю 120 Земельного кодексу України. А в своїх поясненнях, наданих у судовому засіданні 13.12.2018, відповідач зазначає, що він автоматично у 2008 році набув право власності на земельну ділянку, яка є предметом оскаржуваного рішення Львівської обласної ради. Тоді як спірним є навіть розмір такої ділянки (в довідці 6-зем від 23.05.2017, яку надає сам апелянт - інша, ніж у оскаржуваному рішенні).

Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив таке.

Рішенням Виконавчого комітету Самбірської міської ради депутатів трудящих від 24.07.1963 № 341 «Про відвод земельної ділянки відділу капітального будівництва облвиконкому під будівництво складів медмайна», яким зокрема, вирішено відвести відділу капітального будівництва облвиконкому земельну ділянку площею 1,40 га під будівництво складів мед майна по вулиці Рудецькій в районі складів «Заготсіно» (копію рішення долучено відповідачем до відзиву на позовну заяву). Згідно з довідки Відділу у Самбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 23.05.2017 за даними форми 6-зем, станом на 01.01.2016 відведено у постійне користування Львівській обласній раді земельну ділянку загальною площею 0,6600 га. При цьому, оскаржуваним Рішенням № 637 від 20.03.2018 затверджено технічну документацію та передано право постійного користування земельною ділянкою 0,6924 га (навіть більшу, ніж у довідці 6-зем).

Виходячи з вищевстановленого, підстави для задоволення апеляційної скарги через порушення судом першої інстанції ст. 120 Земельного кодексу України, відсутні.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що оскільки в рішенні від 1963 року (про передачу земельної ділянки площею 1,4 га), довідці від 23.05.2017 (щодо земельної ділянки площею 0,6600 га) та оскаржуваному рішенні від 20.03.2018 (щодо земельної ділянки кадастровий номер :08:115:0082 площею 0,6924 га) зазначено різні характеристики земельних ділянок, то вказані обставини не дають підстав вважати, що рішення від 24.07.1963 надавало відповідачу право розпоряджатися саме земельною ділянкою кадастровий номер :08:115:0082 площею 0,6924 га без попереднього оформлення прав на неї у відповідності до норм чинного законодавства.

В свою чергу, посилання відповідача в рішенні № 637 від 20.03.2018 на ст. 120 Земельного кодексу України є безпідставним, оскільки норми вказаної статті не передбачають автоматичного набуття права розпорядження земельною ділянкою без оформлення такого права.

Мотив скаржника про помилковість висновку суду першої інстанції стосовно того, що: «право власності територіальної громади виникає на відповідні землі комунальної власності в силу їх територіального розташування в межах населеного пункту» не відповідає Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» та позиції Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 707/2192/15-ц, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

Доказів того, що відповідач набув право власності на земельну ділянку за адресою: Львівська обл., м. Самбір, вул. Чорновола В., буд 109, в порядку, визначеному законом за ст. 125 Земельного кодексу України (державна реєстрація такого права) матеріали справи не містять, скаржником таких доказів не надано. Також доказів перебування земельної ділянки за адресою: Львівська обл., м. Самбір, вул. Чорновола В., буд 109 на праві власності за будь-якою іншою особою, окрім позивача, матеріали справи не містять. А тому, посилання скаржника щодо приналежності такої ділянки до іншої форми власності ніж комунальна, без надання відповідних доказів, визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованим.

Стосовно посилання на постанову Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 707/2192/15-ц суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Предметом розгляду вказаної справи є визнання незаконним та скасування рішення сільської ради з тих підстав, що рішенням сільської ради надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею під розміщення пляжу та існуючої бази відпочинку у зв'язку із набуттям права власності на будівлі та споруди.

Водночас, предметом розгляду даної справи є оскарження рішення органу місцевого самоврядування з підстав ухвалення такого рішення органом, до компетенції якого, на думку позивача, прийняття такого рішення не віднесено.

Крім того, посилання позивача з контексту постанови Верховного Суду (як на правовий висновок суду касаційної інстанції) про: «розташування земельних ділянок в межах населеного пункту не змінює їх державну форму власності» є безпідставним та не підлягає застосуванню до спірних правовідносин з огляду на таке.

Верховний Суд, скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій, зазначив, що такий довід скаржника не враховано судами попередніх інстанцій. Разом з тим, вказаний аргумент стосується земельної ділянки, яка перебуває в постійному користуванні державного підприємства та передана сільською радою в користування третій особі без відмови постійного користувача. Тобто вказані обставини є відмінними від обставин даної справи, а тому висновок у справі № 707/2192/15-ц не може бути застосований судом у цій справі.

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач прийняв рішення про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для оформлення за собою права власності на земельну ділянку, не сформовану як об'єкт речового права, з земель комунальної власності територіальної громади міста Самбора поза межами своїх повноважень, чим порушив право власності територіальної громади (відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної і комунальної власності») та перевищив надані йому законом повноваження та межі компетенції.

У зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Щодо посилань апелянта на незабезпечення йому права на справедливий суд, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутнє клопотання про відкладення розгляду справи (яке, за твердженням відповідача, направлялось на електронну пошту суду).

Підпунктом 17.1. пункту 17 частини 1 перехідних положень Господарського процесуального кодексу України визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі.

Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що особи, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, можуть подати процесуальні, інші документи, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Пунктом 1.5.17. Інструкції з діловодства в господарських судах України затвердженої Наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 № 28 передбачено, що документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа в паперовій формі.

Дослідивши роздруківку, надану апелянтом як підтвердження направлення клопотання про відкладення розгляду справи 07.08.2018, колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано доказів направлення клопотання з використанням власного електронного цифрового підпису особи, яка його направляла, а, відповідно, у суду був відсутній обов'язок приймати такий документ до розгляду як офіційний.

Наявне в матеріалах справи клопотання про відкладення розгляду справи від 07.08.2018 № 02-вих-837 надійшло до суду 13.08.2018, а відповідно до штемпеля поштової організації на конверті, в якому клопотання надійшло, воно було здано на пошту 09.08.2018, тобто вже після прийняття оскаржуваного рішення від 08.08.2018.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що відповідач не надав належних доказів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а його посилання на незабезпечення його прав на справедливий суд не знайшло документального підтвердження.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Зважаючи на викладене, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого суду про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення.

Таким чином, керуючись ст. ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276 ГПК - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Львівської обласної ради на рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2018 у справі № 910/6317/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2018 у справі №910/6317/18 - залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на Львівську обласну раду.

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2018 у справі № 910/6317/18, зупиненого ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2018.

5. Матеріали справи № 910/6317/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 21.12.2018.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді М.Г. Чорногуз

В.В. Сулім