ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"20" грудня 2018 р. Cправа № 902/588/18

Суддя Господарського суду Вінницької області Нешик О.С., при секретарі судового засідання Німенко О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом приватного підприємства "Тінік-Оіл", м.Вінниця

до державного підприємства "Гайсинське лісове господарство", м.Гайсин Гайсинського району Вінницької області

про стягнення 342698,56 грн заборгованості згідно договору поставки

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, діє за довіреністю;

ОСОБА_2, діє за довіреністю;

відповідача: ОСОБА_3, діє за довіреністю

В С Т А Н О В И В :

До Господарського суду Вінницької області 14.09.2018 надійшла позовна заява приватного підприємства "Тінік-Оіл" про стягнення з державного підприємства "Гайсинське лісове господарство" 342698,56 грн заборгованості, нарахованої з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки №94 від 12.05.2017 стосовно оплати за отриманий товар.

За вказаним позовом, ухвалою суду від 02.10.2018 відкрито провадження у справі №902/588/18 для розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 22.11.2018 продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на 30 днів та призначено підготовче засідання на 20.12.2018.

На визначену судом дату з'явилися представники обох сторін.

Під час судового засідання представник відповідача позов визнав в повному обсязі, при цьому зазначив, що частину заборгованості в розмірі 130000 грн було сплачено після пред'явлення позову.

Зважаючи на визнання відповідачем позову, суд враховує положення ч.4 ст.191 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд

Відповідно до ч.3 ст.185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

12.05.2017 між приватним підприємством "Тінік-Оіл" (надалі по тексту також - Постачальник, позивач) та державним підприємством "Гайсинське лісове господарство" (надалі по тексту також - Замовник, відповідач) укладено Договір поставки № 94 (надалі по тексту також Договір).

Відповідно до предмету Договору Постачальник приймає на себе зобов'язання передавати Замовнику у власність Код ДК 021-2015 (СРV) 09132000-3 - Бензин (бензин А-92 (скретч-картки) надалі - Товар, а Замовник зобов'язується сплатити і прийняти вказаний Товар (п.1.1. Договору).

Ціна Договору становить: 2878320,00 грн, у тому числі: ПДВ 479720,00 грн. При цьому, ціна Договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін (п.п.3.1., 3.2. Договору).

Порядок оплати товару регулюється 4 Розділом Договору.

Так, відповідно до п.4.2. оплата товару здійснюється Замовником в національній валюті України в безготівковій формі на умовах післяплати на протязі 10 робочих днів з моменту одержання товару. Ціна одного літру товару вказується у рахунках.

Пунктом 6.1. Договору визначено, що Замовник зобовязаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати кошти за товар та приймати поставлений товар згідно п.6.2.1 цього Договору.

Відповідно до пункту 2.1 Договору товар вважається переданим Постачальником і прийнятим Замовником по кількості і якості з моменту отримання товару згідно умов Договору.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар на суму 1461698,56 грн.

Щодо отримання вказаного товару відповідач не заперечує, що підтверджується обопільно підписаним сторонами актом звірки взаєморозрахунків.

Відповідач за отриманий товар розрахувався частково, сплативши 1119000 грн, що підтверджується обопільно підписаним актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2018 по 03.09.2018 та не заперечується сторонами.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем станом на момент звернення останнім до суду становила 342698,56 грн.

Після відкриття провадження у справі відповідач частково розрахувався з позивачем за отриманий товар на загальну суму 130000 грн, що підтверджується платіжними дорученнями: №2874 від 02.10.2018 на суму 15000 грн, №2983 від 11.10.2018 на суму 15000 грн, №3235 від 06.11.2018 на суму 25000 грн, №3540 від 04.12.2018 на суму 20000 грн, №3678 від 19.12.2018 на суму 30000 грн; №2771 від 24.09.2018 на суму 15000 грн та №2808 від 26.09.2015 на суму 10000 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку, коли спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення позивача з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

За вказаних обставин, враховуючи, що під час розгляду справи в суді відповідач частково сплатив позивачу суму заборгованості, що підтверджується наданими до суду доказами, провадження у справі в частині стягнення 130000 грн суми основного боргу необхідно закрити за відсутністю предмету спору відповідно до п.2 ч.1ст.231 ГПК України.

Таким чином, предметом судового розгляду є стягнення заборгованості в розмірі 212698,56 грн.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами Договору № 94 від 12.05.2017 з огляду на його зміст та характер взятих за ним сторонами зобов'язань між ними виникли правовідносини, які регулюються параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

При цьому в правовідносинах за договором поставки зобов'язаною стороною по поставці продукції являється позивач, а зобов'язаною стороною по сплаті грошових коштів відповідно відповідач.

Відповідно до ч.1 ст. 691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Враховуючи наведені вище приписи законодавства щодо умов поставки товару, відсутність будь-яких доказів проведення відповідачем розрахунків за поставлений товар в повному обсязі, та визнання останнім наявності заборгованості за Договором, позовні вимоги про стягнення 212 698,56 грн заборгованості суд вважає правомірними та обґрунтованими.

З огляду на вищевикладене, заявлені позивачем до стягнення позовні вимоги в частині стягнення 212698, 56 грн підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат (судового збору) суд враховує, що заявою від 20.12.2018 представник відповідача ОСОБА_3 визнала позовні вимоги у справі №902/588/18 в повному обсязі.

Так, частиною 1 статті 130 ГПК України визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про наявність фактичних та правових підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

В зв'язку із закриттям провадження у справі №902/588/18 в частині стягнення 130000,00 грн суд враховує положення частини 3 статті даної статті, якою встановлено: "... якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після предявлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача."

В зв'язку з частковим задоволенням позову, суд вважає необхідних застосувати положення п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, відповідно до яких судовий збір, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, 2570,24 грн судового збору покладається на відповідача, решта сплаченого при поданні позову - підлягає поверненню з державного бюджету.

Керуючись ч.3 ст.185, п.2 ч.1 ст.231 статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 130, 191, 231, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі №902/588/18 в частині стягнення 130000 грн заборгованості.

3. Стягнути з державного підприємства "Гайсинське лісове господарство" (23700, Вінницька обл., Гайсинський район, місто Гайсин, вул.Максима Кривоноса, буд.20; код юридичної особи 00991396) на користь приватного підприємства "Тінік-Оіл" (вул.Театральна, 20, офіс 311, м.Вінниця, 21050; код юридичної особи 37836304) 212698,56 грн - боргу; 2570,24 грн - відшкодування витрат зі сплати судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Повернути приватному підприємству "Тінік-Оіл" (вул.Театральна, 20, офіс 311, м.Вінниця, 21050; код юридичної особи 37836304) з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 2570,24 грн, сплачений згідно платіжного доручення №8337 від 10.09.2018.

6. Оригінал платіжного доручення №8337 від 10.09.2018 знаходиться в матеріалах господарської справи №902/588/18.

7. Примірник даного рішення, скріплене гербовою печаткою суду, є підставою для повернення приватному підприємству "Тінік-Оіл" із Державного бюджету 2570,24 грн судового збору.

8. Копію рішення направити згідно переліку рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст. 256, 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 02 січня 2019 року.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу - ПП "Тінік-Оіл" (21050, м.Вінниця, вул.Театральна, 20, офіс 311);

3 - відповідачу - ДП "Гайсинське лісове господарство" (23700, Вінницька область, м.Гайсин, вул.Максима Кривоноса, буд.20)