ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2018 р. Справа№ 910/6445/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Дідиченко М.А.

Калатай Н.Ф.

секретар судового засідання Цибульський Р.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 13.12.2018.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Любар-Інвест 2005"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 06.09.2018 (повний текст складено 20.09.2018)

у справі №910/6445/18 (суддя Котков О.В.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

"Агрофірма "Оршівська"

до Товариства з обмеженою відповідальністю

"Любар-Інвест 2005"

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

23 травня 2018 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Оршівська" (позивач) надійшла позовна заява №10/05 від 18.05.2018 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Любар-Інвест 2005" (відповідач) про стягнення заборгованості за договором про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №02/09-2016 від 02.09.2016 в сумі 397 498, 26 грн. з них: основного боргу - 300 000, 00 грн., інфляційних збитків - 29 369, 50 грн., 3% річних - 6 263, 01 грн. та штрафу - 61 865, 75 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не повернув позивачу суму грошових коштів наданих за договором про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги № 02/09-2016 від 02.09.2016, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем та нараховані санкції за неповернення вказаних коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі №910/6445/18 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Оршівська" - задоволено частково, присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Любар-Інвест 2005" з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Оршівська" на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, грошові кошти: основного боргу - 300 000, 00 грн., інфляційних збитків - 29 369, 50 грн., 3% річних - 6 263, 01 грн., пені - 41 745, 21 грн. та судовий збір - 5 660, 67 грн., в іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач (Товариство з обмеженою відповідальністю "Любар-Інвест 2005") звернувся до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі №910/6445/18 та ухвалити нове рішення про закриття провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору на підставі частини 2 статті 231 Господарського процесуального кодексу України. Також, просить стягнути з позивача на корить відповідача судові витрати понесені відповідачем на оплату судового збору за подання цієї апеляційної скарги, в сумі 8 943, 71 грн.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що рішення не відповідає ч. 2 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України та є незаконним, оскільки прийняте з порушенням ст. 601 та ст. 204 Цивільного кодексу України. Також скаржник зазначив, що рішення суду першої інстанції не відповідає ч. 5. ст. 236 Господарського процесуального кодексу України та є необґрунтованим, оскільки судом невірно було встановлено важливі обставини у справі, а саме: визначено, що предметом зустрічного зарахування вимог стали неоднорідні вимоги оскільки вони виникли на підставі договорів різного виду, а це не відповідає ст. 601 Цивільного кодексу України, обставинам справи та спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" №454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Згідно п. 8 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їх повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

25.06.2018 року в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про юридичну особу - Північний апеляційний господарський суд, ідентифікаційний код 42262953.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 статті 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Любар-Інвест 2005" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі №910/6445/18 передана до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.11.2018, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Любар-Інвест 2005" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Калатай Н.Ф., Дідиченко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Любар-Інвест 2005" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі №910/6445/18. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Любар-Інвест 2005" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі №910/6445/18 призначено на 13.12.2018.

09.11.2018 через відділ управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання 13.12.2018 з'явилися представники сторін.

В судовому засіданні 13.12.2018 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі №910/6445/18 та ухвалити нове рішення про закриття провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору на підставі частини 2 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні 13.12.2018 заперечував проти доводів викладених в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Любар-Інвест 2005" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі №910/6445/18 без змін.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

В судовому засіданні 13.12.2018 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду встановила наступне.

02.09.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Оршівська" (надалі - позивач, позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Любар-Інвест 2005" (надалі - відповідач, позичальник) укладено договір про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги № 02/09-2016 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, позикодавець надає позичальникові безвідсоткову поворотну фінансову допомогу в сумі 300 000, 00 грн., а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму поворотної фінансової допомоги).

Відповідно до п. 1.2. договору позикодавець надає позичальникові поворотну фінансову допомогу на строк до 02 вересня 2017 року.

В п. 2.2. договору визначено, що моментом надання поворотної фінансової допомоги є момент списання грошових коштів з банківського рахунку позикодавця.

Згідно п. 3.1. договору позичальник зобов'язується у строк до 02 вересня 2017 року повернути позикодавцеві суму поворотної фінансової допомоги в повному обсязі.

Моментом повернення поворотної фінансової допомоги є момент зарахування суми поворотної фінансової допомоги на поточний рахунок позикодавця (п. 3.4. допомоги).

Відповідно до п. 4.1. договору у разі прострочення повернення поворотної фінансової допомоги (її частини) позичальник сплачує позикодавцеві штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми не повернутої суми поворотної фінансової допомоги за кожний день прострочення платежу.

Позивач на виконання умов договору про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги № 02/09-2016 від 02.09.2016 перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 300 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №144 від 05.09.2016 (міститься в матеріалах справи).

Оскільки, відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань, у строк визначений договором, суму допомоги позивачу не повернув, останній звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 300 000, 00 грн., а також інфляційних збитків - 29 369, 50 грн., 3% річних - 6 263, 01 грн. та штрафу - 61 865, 75 грн., у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання.

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Любар-Інвест 2005" колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із пунктом 14.1.257 Податкового кодексу України, поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором позики.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Надання позики у сумі 300 000,00 грн. підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №144 від 05.09.2016.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 3 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 1.2. договору сторони погодили, що позикодавець надає позичальникові поворотну фінансову допомогу на строк до 02 вересня 2017 року.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що доказів укладення між сторонами угоди про продовження вказаного строку матеріали справи не місять.

За умовами п. 3.1. договору відповідач взяв на себе зобов'язання у строк до 02 вересня 2017 року повернути позивачу суму поворотної фінансової допомоги в повному обсязі.

Таким чином, останнім днем виконання відповідачем свого обов'язку з повернення фінансової допомоги, наданої позивачем за вказаним договором у розмірі 300 000, 00 грн. є 02.09.2017 (включно).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в строк визначений договором відповідач не повернув позивачу безвідсоткову фінансову допомогу в сумі 300 000, 00 грн.

Колегія суддів зазначає, що докази повернення позивачу грошових коштів у розмірі 300 000, 00 грн. в матеріалах справи відсутні.

З огляду на те, що відповідач умови договору не виконав, суму безвідсоткової фінансової допомоги в строк, передбачений договором, позивачу не повернув, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 300 000, 00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно вимог скаржника зазначених в апеляційній скарзі щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є однією з форм припинення зобов'язання, внаслідок якого має місце індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора за рахунок майна/коштів боржника.

При цьому, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати певним умовам, зокрема: бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); бути однорідними, тобто зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду (гроші, однорідні речі); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; ясними (відсутність спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання), тобто тільки за умови безспірності наявності між сторонами зобов'язань може бути проведене зарахування зустрічних однорідних вимог.

Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом, тобто мати однорідний предмет. При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Однорідність цих вимог випливає із їх юридичної природи і матеріального змісту.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції в підготовчому засіданні 31.07.2018 розглядалося клопотання №27/07-2018/1 від 27.07.2018 про закриття провадження у справі, у зв'язку з відсутністю предмету спору, з огляду на те, що в обґрунтування поданого клопотання заявник посилається на договір про відступлення права вимоги (цесії) №23/07/-18ВПВ від 23.07.2018, укладений між ТОВ "Сапоніт-Інвест" (первісний кредитор) та ТОВ "Любар-Інвест 2005" (новий кредитор).

Отже, з огляду на те, що предметом договору про відступлення права вимоги (цесії) № 23/07/-18ВПВ від 23.07.2018 є передача (відступлення) права вимоги за договором складського зберігання зерна №13/07-17/ОР від 13.07.2017, в той час, як предметом даного спору є стягнення заборгованості за договором про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги № 02/09-2016 від 02.09.2016, колегія суддів дійшла висновку, що вказані договори не є однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом, тобто не мають однорідний предмет, у зв'язку з чим вимога скаржника про закриття провадження у справі, у зв'язку з відсутністю предмету спору на підставі частини 2 ст. 2231 Господарського процесуального кодексу України є недоведеною та необґрунтованою.

Водночас, при зверненні до суду позивач також просив суд стягнути з відповідача на його користь штраф - 61 865, 75 грн., інфляційні збитки - 29 369, 50 грн. та 3% річних - 6 263, 01 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

У відповідності до норм ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Колегія суддів зазначає, що за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання (та одночасно вид відповідальності за неналежне виконання/невиконання зобов'язання) як пеня та механізм її нарахування встановлено ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 231, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В п. 4.1. договору визначено, що у разі прострочення повернення поворотної фінансової допомоги (її частини) позичальник сплачує позикодавцеві штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми не повернутої суми поворотної фінансової допомоги за кожний день прострочення платежу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з урахуванням правової природи штрафних санкцій, визначених умовами договору, а також з урахуванням положень законодавства щодо механізму нарахування відповідних санкцій, вбачається, що умовами п. 4.1. договору визначено такий вид відповідальності за неналежне виконання/невиконання зобов'язання як пеня, механізм нарахування якої встановлено ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 231, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а не штрафу як зазначено в п 4.1. договору та неодноразово зазначалось позивачем в його позовній заяві.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Здійснивши розрахунок пені, з урахуванням ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, суд встановив, що загальна сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 41 745, 21 грн., згідно наведеного нижче розрахунку:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення
300000.0003.09.2017 - 14.09.20171212.5000 %2465.75
300000.0015.09.2017 - 26.10.20174212.5000 %8630.14
300000.0027.10.2017 - 14.12.20174913.5000 %10873.97
300000.0015.12.2017 - 25.01.20184214.5000 %10010.96
300000.0026.01.2018 - 01.03.20183516.0000 %9205.48
300000.0002.03.2018 - 03.03.2018217.0000 %558.90
41745.21
Таким чином, загальна сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача становить 41 745, 21 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 20 120, 54 грн. позивачу належить відмовити.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем зобов'язання з повернення суми фінансової допомоги, то позивачем правомірно здійснено нарахування 3% річних та інфляційних збитків на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів, перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних збитків та 3% річних, дійшла висновку, що позивач здійснив нарахування інфляційних збитків та 3% річних у відповідності до вимог чинного законодавства України, також колегія суддів зазначає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних збитків та 3% річних в межах визначеного позивачем періоду є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в сумі 29 369, 50 грн. - інфляційних збитків та 6 263, 01 грн. - 3% річних, за розрахунками позивача.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містять, а відповідачем не подано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем, у зв'язку з чим, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими в частині стягнення 377 377, 72 грн. з них: основного боргу - 300 000, 00 грн., інфляційних збитків - 29 369, 50 грн., 3% річних - 6 263, 01 грн. та пені - 41 745, 21 грн.

В іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що при винесенні рішення від 06.09.2018 у справі №910/6445/18 місцевим господарським судом було дотримано норм процесуального права, повно та всебічно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Любар-Інвест 2005" задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати на підставі ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника (Товариство з обмеженою відповідальністю "Любар-Інвест 2005").

Керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 76-79, 269, 272, 275, 276, 281, 282, 287, 288 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю "Любар-Інвест 2005" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі №910/6445/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2018 у справі №910/6445/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/6445/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді М.А. Дідиченко

Н.Ф. Калатай

Повний текст постанови складено 26.12.2018