Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/774/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Антонова О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства

до Фізичної особи підприємця Суліми Дмитра Івановича

про стягнення 36 269,49 грн

Новогуйвинське виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне комунальне підприємство звернулося з позовом до Фізичної особи підприємця Суліми Дмитра Івановича про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення в сумі 27479,58грн, за послуги з холодного водопостачання та водовідведення в сумі 879,51грн., 899,38грн пені, 882,64грн 3% річних, 6128,38 грн інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 12.09.2018 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 30.10.2018 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні від 22.11.2018 судом оголошувалася перерва до 29.11.2018.

У зв'язку з перебуванням судді Вельмакіної Т.М. на лікарняному, справа № 906/774/18 в судове засідання 29.11.218 не вносилась. Ухвалою суду від 04.12.2018 судове засідання призначено на 21.12.2018.

21.12.2018 на адресу суду від позивача надійшло клопотання №369 від 20.12.2018 про розгляд справи без участі його представника та з урахуванням поданих заяв та заперечень на заяву про застосування строків позовної давності і додаткових пояснень з відповідними доказами.

Відповідач в судове засідання не з'явився, свого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлявся завчасно на належним чином (про що свідчить підпис останнього у повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 238).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи, що явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, суд вважає, що їх відсутність не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши письмові пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2014 між Новогуйвинським виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним комунальним підприємством (позивач/постачальник) та Фізичною особою підприємцем Сулімою Дмитром Івановичем (відповідач/споживач) було укладено договір № 165 про надання комунальних послуг (далі - Договір (а.с. 13)).

Згідно п.1.1 Договору, постачальник постачає, а споживач приймає та оплачує на умовах договору послуги: - теплопостачання, - водопостачання, - водовідведення, - вивезення сміття.

У п.2.1 Договору сторони обумовили, що плата за комунальні послуги здійснюється шляхом перерахування до 10 числа наступного за звітним місяця на розрахунковий рахунок постачальника вартості фактично використаних комунальних послуг згідно виставленого рахунку та акту наданих послуг.

Вартість комунальних послуг визначається за діючими тарифами і розцінками згідно додатків, які є невід'ємною частиною даного договору (п.2.2. Договору).

Відповідні діючі тарифи на надання комунальних послуг станом на 01.01.2014 сторонами було визначено у Додатку № 1 до договору (а.с. 14).

Згідно п.7.1, 7.3 Договору, даний Договір набирає чинності з 01.01.2014 та діє до 01.01.2014 року. У випадку відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору протягом місяця до закінчення його терміну, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як зазначено у позовній заяві, позивачем належним чином надавались комунальні послуги, а відповідачем без скарг та заперечень споживалась теплова енергія та холодна вода за визначеними у додатку до договору тарифами.

Позивач вказав, що рахунки на оплату житлово-комунальних послуг доставляв відповідачу за місцем здійснення останнім підприємницької діяльності.

Оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання в частині проведення розрахунків за спожиті житлово-комунальні послуги за період з жовтня 2016 по липень 2018 не виконав, на час звернення до суду його заборгованість склала 28359,09грн, з яких: за послуги централізованого опалення - 27479,58грн, за послуги холодного водопостачання та водовідведення - 879,51грн.

11.05.2018 відповідачу направлено претензію № 134, яку він залишив без відповіді, борг за спожиті житлово-комунальні послуги на час звернення до суду не погасив.

Невиконання умов Договору відповідачем стало підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення в сумі 27479,58грн, за послуги з холодного водопостачання та водовідведення в сумі 879,51грн, 899,38грн пені, 882,64грн 3% річних, 6128,38 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач зсилається на ст. 20, 173, 174, 193, 222, 230 ГК України, ст. 526, 625 ЦК України, на положення "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" затверджених Постановою КМУ №630 від 21.07.2005, п.5 ч.3 ст. 20 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги" № 1875-IV від 24.09.2004.

Згідно відзиву на позовну заяву (а.с. 142-143), відповідач позовні вимоги в заявленому позивачем розмірі не визнає. Вказує, що докази вручення рахунків та актів наданих послуг позивачем не надано, тому з боку відповідача відсутні порушення зобов'язань по Договору щодо оплати житлово-комунальних послуг. Наголошує, що зміни до додатку до Договору № 165 про надання комунальних послуг від 01.01.2014 не вносилися, тому тарифи не змінювалися. До відзиву відповідач додав контррозрахунок боргу, яким обґрунтовує наявність заборгованості перед позивачем, з урахуванням визначених у додатку до Договору тарифів, на суму 3999,60 грн, з яких: 3675,16 грн - за опалення та 324,44 грн - за водопостачання та водовідведення. Крім того, відповідачем подано заяву від 30.10.2018 про застосування строків позовної давності (а.с.191).

Позивач у відповіді на відзив № 296 від 08.10.2018 (а.с. 149-152) заперечує щодо викладених у відзиві тверджень відповідача. Зокрема, вказує, що вручення рахунків відповідачу відбувалось на початку кожного місяця, наступного за звітним, особисто бухгалтером абонентського відділу ВЖРЕКП. Доказом вказаного вважає здійснення відповідачем проплат виставлених рахунків, з урахуванням зміни тарифів, що також відображено у контррозрахунку відповідача. На думку позивача, зазначеним відповідач підтверджує, як факт надання послуг, так і погодження їх об'єму та ціни. Позивач зауважує, що одразу зі зміною тарифів було надано відповідачу на підписання додаткові угоди, однак він їх не повернув, що свідчить про погодження тарифів останнім. Зміну тарифів на теплопостачання, водопостачання та водовідведення обґрунтовує прийняттям зазначених рішень про встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги, затверджених безпосередньо органами місцевого самоврядування відповідно до ЗУ" Прожитлово-комунальні послуги". Вказує, що ці рішення є обов'язковими до виконання та були опубліковані на офіційному веб-сайті Новогуйвинської селищної ради, що свідчить про повідомлення споживачів про зміну тарифів. Вважає, що відсутність укладених додаткових угод про зміну тарифів не являється підставою для звільнення споживача від обов'язку сплати за фактично отримані послуги. Заперечуючи твердження відповідача щодо неповідомлення його про зміну тарифів, позивач у проясненнях №346 від 26.11.2018 (а.с.207-209) зазначає, що згідно "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затверджених Постановою КМУ №630 від 21.07.2005 (далі - Порядок 630), забезпечував розміщення об'яв та інформаційних оголошень у місцях загального користування селища Новогуйвинське. На підтвердження вказаного надав копії фотознімків (а.с. 210-214, 216, 218-221). Згідно заперечення на заяву про застосування строків позовної давності від 22.11.2018 (а.с. 203-204), позивач заперечує щодо розгляду вказаної заяви, зсилаючись на недотримання відповідачем вимог ГПК України при її оформленні та поданні.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши приписи законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, враховуючи наступне.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 174 ГК України, визначено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як вбачається з матеріалів справи відносини між сторонами виникли на підставі договору про надання комунальних послуг, а саме теплопостачання, водопостачання та водовідведення. Зазначені послуги надавались у вбудоване нежиле приміщення за адресою: смт. Новогуйвинське, вул. Дружби Народів, 5, яким користується відповідач на праві оренди за договором оренди № 91 від 01.02.2012.

Частиною першою статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем, що нарахування за послуги здійснювались на підставі показників лічильника холодної води та лічильника теплової енергії.

Згідно з пунктом 2.1 Правил користування системи централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 №190 (далі - Правила №190), договірні відносини щодо користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення здійснюються виключно на договірних засадах відповідно до Законів України "Про питну воду та питне водопостачання" та "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до п.20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.2005, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Об'єм спожитих відповідачем послуг теплопостачання, холодного водопостачання та водовідведення за спірний період підтверджується наявними в матеріалах справи копіями абонентських відомостей про зняття показів лічильника по холодній воді (а.с. 40-61) та доповідними уповноваженої особи комунального підприємства із зафіксованими показами лічильника теплової енергії (а.с. 26-39), які також свідчать про виконання позивачем Договору у вказаний період.

Рішеннями Виконавчого комітету Новогуйвинської селищної ради підтверджено затвердження тарифів на житлово-комунальні послуги у зазначених позивачем розмірах (а.с.127-136).

Згідно з п.2 ч.1. ст. 7 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги", до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Частиною 3 ст. 23 ГК України визначено, що правові акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, прийняті в межах їх повноважень, є обов'язковими для виконання усіма учасниками господарських відносин, які розташовані або здійснюють свою діяльність на відповідній території.

За вказаного, тарифи за послуги зазначені у рахунках за спірний період є обов'язковими у нарахуванні для підприємства-виконавця послуг та обов'язкові до сплати за наданими розцінками для споживача.

При цьому, враховуючи твердження відповідача про відсутність повідомлень про зміну тарифів та неукладення додаткових угод з цього приводу, суд враховує наступне.

Згідно з п.5 ч.3 ст.20 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги", споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом.

За ч.2, 6 ст. 32 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги", розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством. У разі зміни цін/тарифів на житлово-комунальні послуги виконавець/виробник не менше ніж за 15 днів до введення їх у дію повідомляє про це споживачів з посиланням на рішення відповідних органів.

За п. 2.2. Порядку № 390, протягом п'яти робочих днів з дня подання відповідних розрахунків (в тому числі здійснених за результатами коригування встановлених тарифів) до органу, уповноваженого встановлювати тарифи, суб'єкти господарювання інформують споживачів про намір здійснити зміну тарифів за визначеними цим Порядком способами та доводять до відома споживачів інформацію, передбачену цим Порядком.

Відповідно до п.2.3. "Порядку доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад", затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 30.07.2012 №390 (далі Порядок № 390), суб'єктами господарювання, що надають комунальні послуги (послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем)), до відома споживачів доводиться така інформація: загальний розмір планованого тарифу, поданого до органу, уповноваженого встановлювати тарифи, та його структура (плановані витрати за елементами, прибуток, податок на додану вартість); обґрунтування причин зміни тарифу (зазначення розміру діючого тарифу та відсотка відшкодування затвердженим тарифом собівартості, планового економічно обґрунтованого тарифу, дати, коли тариф востаннє переглядався, причин перегляду тарифу, зазначення відсотка зростання основних складових тарифу (заробітної плати, електроенергії, паливно-мастильних матеріалів), визначення відсотка підвищення тарифу тощо); інша додаткова інформація, визначена суб'єктом господарювання та/або органом, уповноваженим встановлювати тарифи.

Зазначена інформація доводиться до відома споживачів шляхом розміщення на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування в мережі Інтернет (за наявності), у друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження (перевага надається друкованим засобам масової інформації органу місцевого самоврядування), веб-сайті суб'єкта господарювання (за наявності), на інформаційних стендах в абонентських відділах суб'єктів господарювання та, за необхідності, шляхом розміщення на інформаційних стендах біля адміністративних будинків органів місцевого самоврядування в населених пунктах, де споживачі отримують відповідні послуги.

З доданих до матеріалів справи фотокопій (а.с. 210 - 232) вбачається, що позивачем було опубліковано оголошення з посиланням на рішення виконавчого комітету у місцевих засобах масової інформацій, також було вивішено оголошення в громадських місцях, на дверях адміністративних будинків органів місцевого самоврядування в населених пунктах та при вході у відділення поштового зв'язку.

Крім того, рішення виконавчого комітету про зміну тарифів було опубліковано на офіційному веб-сайті Новогуйвинської селищної ради, вказане відповідачем не заперечується, доказів протилежного не надано.

Зауваження і пропозиції від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань щодо зміни тарифів приймаються суб'єктом господарювання у строк, що визначений відповідно до пункту 2.12 цього Порядку.

Натомість будь-які скарги (зауваження, пропозиції) та/або звернення відповідача до позивача щодо проведення перерахунків, у тому числі з мотивів неповного або неналежного надання передбачених договором житлово-комунальних послуг, в матеріалах справи відсутні.

Суд вважає з доцільне зауважити, що недотримання позивачем вищевказаних вимог щодо повідомлення споживачів, унеможливило б розгляд та затвердження виконавчим комітетом Новогуйвинської селищної ради вказаних тарифів. Доказів визнання недійсними наведених рішень виконавчого комітету Новогуйвинської селищної ради матеріали справи не містять.

Оскільки відповідач у своїх запереченнях вказує на порушення позивачем п.2.1 Договору, тому що останній не виставив йому рахунки, слід зазначити, що згідно п. 2.1 Договору, плата за комунальні послуги здійснюється шляхом перерахування до 10 числа наступного за звітним місяця на розрахунковий рахунок постачальника вартості фактично використаних комунальних послуг згідно виставленого рахунку та акту наданих послуг. Натомість, вказаний пункт не встановлює для позивача обов'язку направляти такі рахунки відповідачу. При цьому, враховуючи визначений Договором строк розрахунків, для належного виконання своїх зобов'язань, відповідач мав право та не був позбавлений можливості отримати такі рахунки з власної ініціативи. Доказів ненадання позивачем рахунків за зверненням відповідача матеріали справи не містять.

Крім того, наявними в матеріалах справи рахунками щодо оплати послуг (а.с. 154,156,161,162,165-166,168) та виписками по рахункам, згідно яких частково було оплачено відповідачем надані за Договором послуги, вбачається здійснення розрахунків з урахуванням змінених тарифів. Вказане свідчить про отримання таких рахунків відповідачем, їх часткова оплата, у визначених рахунками сумах, також є доказом додаткового погодження тарифів.

Щодо тверджень відповідача про відсутність у нього обов'язку оплати комунальних послуги за зміненими тарифами, у зв'язку із відсутністю укладених сторонами додаткових угод, суд також враховує наступне.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.20 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Враховуючи вищевказані норми закону, обов'язок укладання договору та змін до нього покладається саме на споживача, а їх не підписання не є підставою для звільнення споживача від сплати фактично отриманих житлово-комунальних послуг.

Як зазначалось вище, позивачем фактично та безперебійно надавались послуги теплопостачання, водопостачання та водовідведення, а відповідачем здійснювалось користування даними послугами, що підтверджується відомостями по лічильникам, та платіжними документами позивача по придбанню енергоносіїв (а.с.40-80), що не заперечується відповідачем.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Статтею 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено права та обов'язки споживача. Так, згідно з частиною 1 зазначеної статті споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; згідно з частиною 3 зазначеної статті споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, хоч у частині першій статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності не лише змін, а й договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15 та Постанові Верховного Суду від 02.03.2018 у справі № 915/89/16.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 3, 509 ЦК Укаїни, принцип добросовісності є одним із фундаментальних засад цивільного права, яким визначається певна межа поведінки учасників правовідносин для сумлінного використання цивільних прав та забезпечення виконання цивільних обов'язків.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення боргу за житлово-комунальні послуги є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі на суму 27479,58грн за послуги з централізованого опалення та 879,51 грн за послуги холодного водопостачання та водовідведення.

Щодо вимог про стягнення з відповідача: 899,38 грн пені, 6121,38 грн втрат від інфляції і 882,64грн. 3% річних, господарський суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За умовами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, у п. 3.1. Договору сторони визначили, що за несвоєчасну сплату вартості комунальних послуг споживач, що є суб'єктом підприємницької діяльності, сплачує постачальнику пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 100% загальної суми боргу (згідно закону "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги" від 20.05.1999 № 686); інші споживачі - в розмірі подвійної облікової ставки ГБУ, що діяла в період, за яким сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Як вбачається з розрахунку позивача (а.с. 10), пеня в сумі 899,38 грн обчислена ним, згідно п. 3.1 Договору, за період з 11.10.2016 до 11.03.2017, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ.

Враховуючи, що в процесі розгляду спору відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності (а.с. 191), слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки вимоги до форми такої заяви чинним законодавством не визначено, суд розцінює викладені відповідачем обставини щодо застосування строку позовної давності при нарахуванні пені, як таку заяву.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність тривалістю в один рік застосовується, згідно ч.2 ст.258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Разом з тим, ч.6 ст. 232 Господарського кодексу передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Також суд враховує пункт 2.5. Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно якого щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Розглянувши, доданий до позовної заяви розрахунок пені, суд встановив, що позивач здійснив її нарахування поза межами річного строку позовної давності, тому у її стягненні слід відмовити.

Заперечення позивача щодо розгляду вказаної заяви суд вважає безпідставними, оскільки відповідачем не порушено вимог ГПК України при її оформленні та поданні. Зокрема, як зазначалося вище, вимог до форми заяви про застосування строків позовної давності, чинне законодавство не містить. Як вбачається з протоколу судового засідання від 30.10.2018 (а.с.192), заяву подано відповідачем до закриття підготовчого провадження, хоча таким правом ч.3 ст. 267 ЦК України наділяє сторону до винесення рішення.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних суд дійшов висновку, що вимога про їх стягнення у заявлених сумах за визначений позивачем період (з 11.10.2016 по 10.08.2018) є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Інфляційні в сумі 6126,38грн. позивачем нараховано за період з листопада 2016 по липень 2018 рік на суму боргу у розмірі 28359,09грн.

Проте, як свідчать матеріали справи та розрахунок позивача (а.с. 10) у листопаді 2016 сума боргу була 2072,46грн. та періодично змінювалась. Заборгованість в сумі 28359,09грн. виникла лише з 10.07.2018.

Згідно здійсненого судом перерахунку, правомірно нараховано до стягнення 2870,18 грн інфляційних. У стягненні 3258,20 грн інфляційних слід відмовити.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими відповідно до вимог чинного законодавства та підлягають задоволенню на суму 32111,91 грн, з яких: 27479,58грн за послуги з централізованого опалення, 879,51 грн за послуги холодного водопостачання та водовідведення, 882,64 грн - 3% річних та 2870,18грн - інфляційні. У стягненні 899,38 грн пені та 3258,20 грн інфляційних суд відмовляє.

Судовий збір, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 2, 73-79, 86, 123, 129, 233, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи підприємця Суліми Дмитра Івановича (12441, АДРЕСА_1, ід. номер НОМЕР_1) на користь Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства (12441, Житомирська обл., Житомирський р-н., смт. Новогуйвинське, вул. Миру, буд. 15, ід. код 30273396):

- 27479,58грн за послуги з централізованого опалення;

- 879,51 грн за послуги з холодного водопостачання та водовідведення;

- 882.64 грн 3% річних;

- 2870,18 грн інфляційних;

- 1560,02 грн судового збору.

3. У стягненні 899,38 грн пені та 3258,20 грн інфляційних відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 02.01.18

Суддя Вельмакіна Т.М.

Віддрукувати:

1 - у справу;

2 - позивачу (12441, смт. Новогуйвинське, вул. Миру, 15 ) - рек. з пов.;

3 - відповідачу (12441, АДРЕСА_1 ) - рек. з пов.