ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2018 р. Справа №926/870/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1,

секретар судового засідання Лялька Н.Р.,

у режимі відеоконференції розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 природного парку Вижницький, смт.Берегомет, Вижницький район, Чернівецька обл.

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 20.07.2018 (суддя Гурин М.О., повне рішення складено 27.07.2018)

у справі №926/870/18

за позовом Державної екологічної інспекції у Чернівецькій області, м.Чернівці

до відповідача ОСОБА_2 природного парку Вижницький, смт.Берегомет, Вижницький район, Чернівецька обл.

про відшкодування шкоди завданої навколишньому природному середовищу в сумі 515626,00 грн.,

представники:

- від позивача

- від відповідача

ВСТАНОВИВ:

27.03.2018 до Господарського суду Чернівецької області надійшла позовна заява Державної екологічної інспекції (надалі ДЕІ) в Чернівецькій області про стягнення з ОСОБА_2 природного парку (надалі НПП) Вижницький 515626,00 грн. шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, з розподілом вказаної суми по спеціальних фондах державного (30%), обласного (20%) та місцевого бюджетів (50%) (а.с. 5-16).

Рішенням від 20.07.2018 у справі №926/870/18 Господарський суд Чернівецької області повністю задоволив позов, стягнув з ОСОБА_2 природного парку Вижницький на користь Державної екологічної інспекції у Чернівецькій області 515626,00 грн., які належить перерахувати одержувачам коштів:

- 50 відсотків до спеціального фонду місцевого бюджету м. Вижниця у сумі 257813,00 грн.;

- 20 відсотків до спеціального фонду Чернівецького обласного бюджету у сумі 103125,00 грн.;

- 30 відсотків до Державного бюджету України у сумі 154687,80 грн, а також стягнуто судовий збір у сумі 7734,40 грн.

Оскаржуваним рішенням встановлено факт заподіяння державі шкоди у розмірі 515626,00 грн. внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, яка полягала в незабезпеченні охорони і захисту лісів від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду,

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, НПП Вижницький'' оскаржило його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне:

1) звертаючись із позовом у даній справі, позивач не обґрунтував свого права предявляти позов в інтересах держави та органів місцевого самоврядування; скаржник зазначає, що суд, за відсутності правових підстав для представництва інтересів держави в суді, позов задоволив на користь позивача, однак, стягнуті кошти направив на казначейські рахунки, розпорядниками яких є інші особи, які не є учасниками судового провадження і до яких позивач не має відношення;

2) суд помилково прийняв рішення про права та інтереси та (або) обовязки осіб, що не були залучені до участі у справі, зокрема без участі у справі Вижницької обєднаної територіальної громади та розпорядників обласного та державного бюджетів, на рахунки яких стягнуті кошти;

3) на думку відповідача, стаття 1172 ЦК України не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки завдання шкоди працівником за фактом бездіяльності та службової недбалості, не тягнуть відповідальності юридичної особи;

4) на думку скаржника, саме НПП Вижницький, як постійний лісокористувач, є субєктом, якому повинна відшкодовуватися шкода, завдана навколишньому природному середовищу;

5) вироком Вижницького районного суду встановлена група осіб, що здійснювали незаконну порубку, однак у матеріалах справи відсутні відомості щодо відкриття кримінального провадження за ст.246 КК України;

6) місцевий господарський суд задоволив позов у даній справі попри те, що статтею 47 Закону України Про природно-заповідний фонд передбачено, що кошти, одержані національними природними парками, є їх власними коштами та не підлягають вилученню.

ДЕІ в Чернівецькій області подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила доводи та вимоги апеляційної скарги, просила відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Стосовно доводів скаржника зазначила, зокрема, що:

1) внаслідок виявлених порушень, шкода заподіяна не НПП Вижницький, як стверджує апелянт, а державі, що випливає з положень Конституції України, ст. 5 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища, ст. 4 Закону України Про природно-заповідний фонд;

2) відповідно до положень ст. 17, 19, 86 Лісового кодексу України, а також відповідних норм Положення про НПП Вижницький, на відповідача покладено завдання, зокрема, щодо збереження лісових насаджень від незаконних рубок. Зважаючи на це, відповідальність за порушення лісового законодавства повинні нести не лише особи, які безпосередньо заподіяли шкоду, а також і постійні лісокористувачі, які допустили заподіяння такої шкоди. Зважаючи на це, на думку позивача, до спірних правовідносин повинні застосовуватися положення ст.1172 ЦК України;

3) процедура зарахування та розподілу грошових стягнень за шкоду, заподіяну навколишньому природному середовищу визначена Бюджетним кодексом України, який передбачає до бюджетів якого рівня та в якому співвідношенні зараховуються відповідні кошти.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

Листом за 05-118вих-18 від 20.02.2018 Прокуратура Чернівецької області направила Державній екологічній інспекції в Чернівецькій області копії вироку Вижницького районного суду Чернівецької області від 06.12.2017 у справі № 713/350/15-к та висновку експерта Чернівецького НДЕКЦ від 31.10.2017 для вирішення питання відшкодування завданої державі шкоди у встановленому законом порядку.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_3, обіймаючи з 03.12.2013 посаду майстра з охорони природи Солонецького природоохоронного науково-дослідного відділення НПП «Вижницький» та будучи матеріально-відповідальною службовою особою природоохоронного органу, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов»язків щодо охорони та захисту лісу, не здійснював належних перевірок на ввіреному обході, не виявляв та не повідомляв про незаконні рубки, що призвело до неможливості встановлення осіб, якими вчинено незаконні рубки, не здійснював належних дій щодо попередження та припинення порушень природоохоронного законодавства та належної охорони природних комплексів національного парку в межах ввіреного йому обходу, в результаті чого допущено незаконну рубку 90 (дев»яносто) дерев породи «Ялина» та «Бук» , що спричинило матеріальні збитки державним інтересам на загальну суму 515626,0 грн. Зазначене виявлено Державною екологічною інспекцією в Чернівецькій області спільно з УДСБЕЗ УМВС України в Чернівецькій області, а також з працівниками НПП «Вижницький». Дані обставини встановлені вироком Вижницького районного суду Чернівецької області від 06.12.2017 та визнано ОСОБА_3 винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.367 ч. 2 КК України.

За змістом ч. 6 ст. 75 ГПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов'язковим для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 20 Закону України Про природно-заповідний фонд України, національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об'єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність.

Частиною 4 ст. 20 Закону України Про природно-заповідний фонд України визначено, що на національні природні парки покладається виконання таких основних завдань: збереження цінних природних та історико-культурних комплексів і об'єктів; створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів та об'єктів; проведення наукових досліджень природних комплексів та їх змін в умовах рекреаційного використання, розробка наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища та ефективного використання природних ресурсів; проведення екологічної освітньо-виховної роботи.

Відповідно до Положення про НПП Вижницький, Національний природний парк створений відповідно до Указу Президента України від 30.08.1995 №810, є обєктом природоохоронного фонду загальнодержавного значення та розташований на території Вижницького району Чернівецької області . Загальна площа парку становить 11238 га земель державної власності, в тому числі 8256,9 га земель, що надаються у постійне користування парку та 2981,1 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів.

Зі змісту статті 17 Лісового кодексу України вбачається, що основною метою надання лісів у постійне користування є ведення лісового господарства. Статтями 19 та 64 Лісового кодексу України передбачено обовязки постійних лісокористувачів та основні вимоги щодо ведення лісового господарства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 цього Кодексу, постійні лісокористувачі зобов'язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель.

Відповідно до п. 5 ст. 64 Лісового кодексу України, підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов'язані, зокрема, здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

Згідно ст. 86 Лісового кодексу України організація і забезпечення охорони і захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.

Таким чином, допустивши вчинення невстановленими особами вищезазначених порушень на території ОСОБА_2 природного парку, відповідач порушив вимоги ч. 2 ст. 19 Лісового кодексу України.

Відповідно до п. 6.1.2 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 27.06.2001 № 02-5/744 Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, у вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, заподіяної порушенням вимог лісового законодавства у випадках встановлення контролюючими органами при проведенні перевірок дотримання природоохоронного законодавства на підвідомчій лісовому господарству території факту правопорушення, вчиненого невстановленими особами, судам необхідно виходити з того, що обов'язки із: забезпечення охорони, захисту, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень; дотримання правил і норм використання лісових ресурсів; ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснення використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення, відповідно до статті 19 Лісового кодексу України, покладено на постійних лісокористувачів.

Обовязок майстра з охорони пророди охороняти природні комлекси національного природного парку від незаконних рубок визначені положеннями посадової інстукції майстра з охорони природи НПП «Вижницький» та договором від 03.02.2014 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Обставини, встановлені у вироку Вижницького районного суду, а також норми статті 1172 ЦК України, є додатковим підтвердженням того, що внаслідок бездіяльності НПП Вижницький навколишньому природному середовищу було заподіяну шкоду, стягнення якої є предметом розгляду у даній справі.

Згідно статті 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їх працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, покликання скаржника на відсутність його вини, чи вини його посадової особи у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу та незаконність застосування судом першої інстанції ст. 1172 ЦК України є безпідставними.

Згідно із розрахунком, проведеним Державною екологічною інспекцією у Чернівецькій області на підставі додатку № 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 24.07.2013 року № 541 Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд, висновку експерта № 845-А від 31.10.2017 р. загальний розмір шкоди, заподіяної внаслідок незаконної порубки дерев в результаті неналежної охорони становить 515626,00 грн. (а.с. 49-53).

Відповідно до вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно статті 105 Лісового кодексу України, особи, винні у порушенні лісового законодавства, зокрема у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників, порушенні порядку заготівлі та вивезення деревини, порушенні інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, несуть встановлену законом дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність. Відповідно до статті 107 цього Кодексу підприємства, установи, організації і громадяни зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Стаття 69 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища, порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди. Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди містяться у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести протиправність поведінки особи, вину особи, яка заподіяла шкоду, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Обовязок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків. При цьому, відсутність своєї вини доводить особа, яка завдала шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України).

З огляду на викладене, судова колегія зазначає, що: 1) законодавством на відповідача покладено обовязок охорони лісів від незаконних рубок, дотримання правил і норм використання лісових ресурсів, належного ведення лісового господарства та дотримання встановленого законодавством режиму використання земель; 2) з наявних в матеріалах справи доказів вбачається факт незабезпечення лісокористувачем (відповідачем) охорони і збереження закріплених за ним лісів на території Вижницького ПНДВ НПП Вижницький та підтверджується розмір заподіяної шкоди; 3) на виконання положень ст.ст. 74 ГПК України та ч.2 ст.1166 ЦК України відповідачем не надано жодних доказів відсутності його вини та вчинення ним дій, спрямованих на збереження та охорону лісів та недопущення самовільної рубки лісу.

Наведеним підтверджується, що внаслідок бездіяльності відповідача було заподіяно шкоди лісовим ресурсам, вбачається причинний звязок між вчиненим порушенням та заподіяною шкодою і наявність вини відповідача.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питаннях, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно статті 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Зважаючи на положення ст.1172 ЦК України покликання скаржника на відсутність його вини, чи вини його посадової особи у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу є безпідставними.

Також, при визначенні отримувачів коштів за завдану державі шкоду позивач виходив з того, що відповідно до ст. 47 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища, п.7 ч.3 ст.29 та п.4 ч.1 ст.69-1 Бюджетного кодексу України, сума шкоди підлягає стягненню із врахуванням наступного розподілу: 50% до спеціального фонду місцевого бюджету сільської ради, на території якої вчинено правопорушення, 20% до спеціального фонду обласного бюджету, 30% до спеціального фонду Державного бюджету України.

Таким чином, доводи скаржника про те, що до участі у справі не було залучено розпорядників коштів місцевого, обласного та державного бюджету, а також, що позивач не обґрунтував свого права предявляти позов про стягнення коштів в користь держави та органів місцевого самоврядування, є безпідставними.

Інші доводи скаржника є необґрунтованими і не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у даній справі.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалене відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Чернівецької області від 20.07.2018 у справі №926/870/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 природного парку Вижницький без задоволення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в Господарський суд Чернівецької області.

Повний текст постанови складено 29.12.2018.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік