ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

14.12.2018 р. Справа № 914/2190/17

Господарський суд Львівської області у складі судді Гоменюк З.П., розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Клімак Діани Василівни, м.Стрий Львівської області

до відповідача Комапанії "WECO Group LTD", Kassel, Germany

про стягнення 4960,57 Євро

за участю представників сторін:

від позивача не з'явився;

від відповідача не з'явився

ВСТАНОВИВ:

У провадженні господарського суду Львівської області знаходиться справа за позовом Фізичної особи-підприємця Клімак Діани Василівни до відповідача Комапанії "WECO Group LTD" про стягнення 4960,57 Євро.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.12.2017р. було зупинено провадження у справі у зв'язку із зверненням господарського суду із судовим дорученням до компетентного органу Федеративної республіки Німеччина.

Вказаною ухвалою суду було також зобов?язано у найкоротший строк здійснити переклад англійською або німецькою мовою у трьох примірниках наступних документів:

- позовної заяви;

- ухвали господарського суду Львівської області від 27.10.2017р. у справі №914/2190/17;

- ухвали господарського суду Львівської області від 11.12.2017р. у справі №914/2190/17;

- прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів;

- виклику (повідомлення) про день судового розгляду.

Однак перекладені документи на англійську мову позивачем було подано до суду 16.04.2018р.

При цьому, статтею 15 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (Гаага, 1965), встановлено, що якщо документ про виклик до суду або аналогічний документ підлягав передачі за кордон з метою вручення відповідно до положень цієї

Конвенції, і якщо відповідач не з'явився, то судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що

a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території,

b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві або за його місцем проживання в інший спосіб, передбачений цією Конвенцією,

і що, в кожному з цих випадків, вручення або безпосередня доставка були здійснені в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту.

Кожна Договірна Держава може заявити, що суддя, незалежно від положень частини першої цієї статті, може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови:

a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією,

b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців,

c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави.

З огляду на викладене, суд зазначає, що відповідачу було надано достатньо часу для того, щоб у нього була можливість отримати судові та позасудові документів, переклад яких було здійснено позивачем, а також було надано достатньо часу для реалізації свого процесуального права на подання відзиву на позовну заяву. Однак відзив на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходив.

Таким чином господарським судом було дотримано вимог Конвенції щодо належного повідомлення відповідача про перебування у провадженні Господарського суду Львівської області справи №914/2190/17.

Крім цього, слід зазначити, що з 15.12.2017р. діє нова редакція Господарського процесуального кодексу України, викладена у розділі І Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017. N 2147-VIII (далі - ГПК України).

Відповідно до п. 9 ч. 1 розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ч. ч. 1-5 ст. 12 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:

1) наказного провадження;

2) позовного провадження (загального або спрощеного).

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Ухвалою суду від 28.11.2018р. було поновлено провадження у справі №914/2190/17. Вказаною ухвалою суду було вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14.12.2018р.

Також ухвалою суду від 28.11.2018р. було зобов?язано позивача надати суду інформацію про стан заборгованості, що є предметом спору у даній справі, а в разі здійснення відповідачем платежів в рахунок погашення заборгованості, було зобов?язано позивача надати інформацію про такі платежі, а також докази, які підтверджуюь здійснення таких платежів. Явка позивача була визнана обов?язковою.

Суд звертає увагу на зміну правового регулювання процесуальних відносин у господарському судочинстві у зв'язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII. Цим законом Господарський процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4, частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 07.07.1989).

Зокрема, частиною 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що учасники справи зобов'язані:

- виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;

- сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи;

- з'являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов'язковою;

- подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази;

- надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасникам справи у судовому засіданні;

- виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки;

- виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.

Відповідно до пунктів 4 та 5 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є змагальність сторін та диспозитивність. Положеннями статті 14 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, господарські процесуальні правовідносини як форма господарського судочинства виникають, розвиваються та припиняються за волею й ініціативою сторін спору в результаті розпорядження своїми матеріальними та процесуальними правами. Визначально принцип диспозитивності виявляється у двох аспектах: суд може відкрити провадження у справі лише за заявою сторони; предмет судового провадження, його подальша модифікація визначається тільки стороною. Реалізація стороною своїх правомочностей призводить до динаміки господарського судочинства, впливає на рух справи.

У нерозривному зв'язку з принципом диспозитивності перебуває принцип змагальності сторін. Так, згідно з частинами 2 та 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Слід зазначити, що елементом принципу змагальності сторін, серед іншого, є участь сторін у процесі.

Незважаючи на те, що позивач як ніхто інший мав би бути активним учасником справи та цікавитись її перебігом, він не виконував покладені на нього Господарським процесуальним кодексом України зобов'язання - не з?являвся в судові засідання з розгляду ініційованої ним справи, не сприяв з'ясуванню всіх обставин справи та не надав суду витребувану інформацію, що стосується предмета спору, тобто не виконував покладені на нього ухвалами суду обов?язки.

Згідно з частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Такі наслідки, зокрема, передбачені частиною 4 статті 202 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 4 статті 202 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Аналогічне положення міститься в пункті 4 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з'явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору;

Таким чином, Господарський процесуальний кодекс України встановлює безумовну підставу для залишення позову без розгляду - неявку позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним причини неявки (крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору) та неподання витребуваних доказів без поважних причин.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про необхідність залишення позову без розгляду на підставі п.4 ч.1 ст.226 ГПК України.

Керуючись п.4 ч.1 ст.226, ст.234, 235 ГПК України, суд

УХВАЛИВ

Позов залишити без розгляду.

Суддя Гоменюк З.П.