ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2018 р. Справа№ 910/5359/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання : Пугачовій А.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Качан С.М.;

від відповідача: Розум С.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2018 (повне рішення складено 18.09.2018)

у справі № 910/5359/18 (суддя: Блажівська О.Є.)

за позовом Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС"

до Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

про стягнення 2450364,83 грн, -

Встановив

Державне спеціалізоване підприємство "Чорнобильська АЕС" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - відповідач ) про стягнення з відповідача на користь позивача 2450364,83 грн.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що 21.07.2009 між Державним спеціалізованим підприємством "Чорнобильська АЕС" та Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" був укладений договір №64/2009/110/01-09 про використання технологічних електричних мереж ДСП "Чорнобильська АЕС" для передачі (транзиту) електричної енергії. На думку позивача, Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" неналежно виконано умови договору в частині оплати наданих послуг у строки, передбачені договором, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 2 450 364,83 грн, з яких 2 217 780,24 грн - основного боргу, 166 337,42 грн - пені, 51 091,59 грн інфляційних нарахувань, 15155,58 грн - 3% річних.

29.05.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, яка була задоволена судом.

Господарський суд міста Києва частково задовольнив позов Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" своїм рішенням від 07.09.2017 (повний текст рішення складено - 18.09.2018) та присудив до стягнення з Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на користь Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" заборгованість за використані технологічні електричні мережі для передачі (транзиту) електричної енергії в розмірі 2 587 410, 28 грн, пеню в розмірі 243 098,27 грн, 3% річних в розмірі 21913.06 грн, інфляційну складову боргу в розмірі 57335,75 грн; в іншій частині позову - відмовив.

Не погодившись з прийнятим рішенням, 08.10.2018 Державне підприємство "Національна енергетична компанія "Укренерго" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в даній справі в частині задоволення позову та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема не застосував до спірних правовідносин п. 2.5 Методики обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж, затвердженою постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 12.06.2008 №691.

Крім того, скаржник зазначив, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми матеріального права, які не є чинними і не підлягали застосуванню, зокрема, Закон України «Про електроенергетику» втратив чинність 11.06.2017.

При цьому, на думку скаржника, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку, що фіксована вартість послуг позивача, яка є незмінною протягом усього часу дії договору і може змінюватися лише шляхом укладання додаткової угоди.

Крім того, скаржник вказав, що позивач не надав відповідачу узгодженого зі структурним підрозділом НКРЕКП кошторису витрат, тобто у відповідача відсутні зобов'язання щодо сплати коштів позивачу, доки останнім не буде надано відповідний погоджений кошторис витрат.

Також, скаржник вказав, що в нього наявна переплата за попередні періоди, так як позивач не скоригував вартість послуг відповідно до змінених НКРЕ норми тарифу.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2018 справу № 910/5359/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2018 у справі № 910/5359/18.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2018, у зв'язку з участю судді Коротун О.М., у тренінгу у НШСУ, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/5359/18 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Чорногуз М.Г., Агрикова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 прийнято апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2018 у справі №910/5359/18 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Чорногуз М.Г., Агрикова О.В.

У судовому засіданні 10.12.2018 року апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду першої інстанції залишити без змін а скаргу без задоволення.

Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що оскільки спірний договір на даний час є чинним, зменшення вартості послуг зі сторони відповідача в односторонньому порядку є абсолютно незаконним.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи 21.07.2009 між Державним спеціалізованим підприємством "Чорнобильська атомна електростанція" (власник мереж) та Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" (користувач) було укладено договір про використання технологічних електричних мереж ДСП "Чорнобильська АЕС" для передачі (транзиту) електричної енергії № 64/2009/110/01-09 (далі - договір), відповідно до умов якого власник мереж зобов'язується забезпечити технічну можливість передачі (транзиту) електричної енергії власними технологічними мережами по межі балансової належності користувача або до точок продажу електроенергії іншим суб'єктам господарювання, передачу електричної енергії яким забезпечує користувач, а користувач - своєчасно сплачувати вартість послуг власника мереж з утримання технологічних електричних мереж.

Відповідно до п. 2.2 договору власник мереж зобов'язаний забезпечувати на межі балансової належності електромереж узгодженого рівня надійності електропостачання.

Згідно п. 3.1 договору, власник мереж має право на отримання від користувача плати за використання технологічних електричних мереж для забезпечення технологічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії, визначеної відповідно до Методики обрахування плати за використання технологічних електричних мереж, затвердженої постановою НКРЕ від 12.06.2008 № 691, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.08.2008 за № 732/15423.

До обов'язків користувача віднесено, зокрема, здійснення оплати за використання технологічних електричних мереж власника для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії за розрахунковий період. Розрахунок плати за використання технологічних електричних мереж власника здійснюється відповідно до розділу 7 договору (п. 4.1 договору).

Пунктами 7.1, 7.2 та 7.3 договору визначено, що вартість послуг власника мереж з утримання технологічних електричних мереж для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії, що розрахована відповідно до Методики обрахування плати за використання технологічних електричних мереж, затвердженої постановою НКРЕ від 12.06.2008 № 691, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.08.2008 за № 732/15423, і нормативу витрат на утримання технологічних електричних мереж, який за результатами господарської діяльності НЕК "Укренерго" на період з 01.03.2009 затверджено в розмірі 1, 104 тис.грн/у.о (додаток до листа НКРЕ від 25.02.2009 № 1198/11/17-09) та об'єму умовних одиниць технологічних електричних мереж для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії (6794,67 у.о.) становить 7501315,68 грн на рік. Крім того, ПДВ - 1500263,14 грн. Загальна вартість послуг власника мереж, з врахуванням ПДВ, становить 9001578,82 грн на рік.

Розрахунковим вважається період, починаючи з 01 числа поточного місяця до першого числа наступного місяця. Оплата наданих послуг здійснюється щомісячно в розмірі 625109,64 грн, крім того ПДВ - 125021,93 грн, разом - 750131,57 грн.

Оплата користувачем послуг з утримання технологічних електричних мереж для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії здійснюється платіжним дорученням на підставі оформленого власником мереж Акта прийому-здачі наданих послуг у строк 10 робочих днів з дати його підписання користувачем.

Крім того, пунктом 7.4 договору сторонами узгоджено, що користувач впродовж 10 робочих днів, з дня отримання Актів, підписує їх та направляє один примірник власнику мереж, або направляє письмову мотивовану відмову від прийняття наданих послуг. В такому випадку сторони письмово узгоджують порядок та строки усунення власником мереж наведених в мотивованій відмові недоліків або узгоджують питання щодо зміни вартості наданих послуг.

27.05.2013 між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору, яким сторони, зокрема, домовились про скорочення терміну підписання Актів до 5 днів та внесено зміни до розділу із реквізитами сторін.

Додатковою угодою № 2 від 07.12.2015 до договору сторони зміни ціну договору, зокрема, було встановлено, що вартість послуг власника мереж з утримання технологічних електричних мереж для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії, що розрахована відповідно до "Методики обрахування плати за використання технологічних електричних мереж", затвердженої постановою НКРЕ від 12.06.2008 № 691, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 08.08.2008 №732/15423, і нормативу витрат на утримання технологічних електричних мереж, який за результатами господардарської діяльності ДП "НЕК "Укренерго" на період з 01.03.2015 затверджено в розмірі 2,685 тис.грн./у.о. та об'єму умовних одиниць технологічних електричних мереж для забезпечення технічної можливості предачі (транзиту) електричної енергії (6794,67 у.о.) становить 18 243 688,90 грн на рік. Крім того ПДВ - 3 648 737,78 грн. Загальна вартість послуг власника мереж, з урахуванням ПДВ, становить 21 892 426,68 грн на рік. Оплата наданих послуг здійснюється щомісячно в розмірі 1 520 307,41 грн, крім того ПДВ - 304 061,48 грн, разом - 1 824 368,89 грн.

05.03.2018 сторонами була підписана Додаткова угода № 3 до договору, якою на підставі листа НКРЕКП від 02.03.2017 № 2168/20.2/7-17, було внесено зміни до Договору в частині вартості послуг та викладено умови Договору у наступній редакції: "7.1. Вартість послуг Власника мереж з утримання технологічних електричних мереж для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії згідно з Методикою і Нормативом та відповідним об'ємом умовних одиниць технологічних електричних мереж для забезпечення технологічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії (6794,67 у.о.) становить 16 395 538,71 грн на рік, крім того ПДВ - 3279107,74 грн. Загальна вартість послуг Власника мереж, з урахуванням ПДВ, становить 19 674 646,45 грн на рік."; " 7.2. Розрахунковим вважається період починаючи з 01 числа поточного місяця до першого числа наступного місяця. Оплата наданих послуг здійснюється щомісячно в розмірі 1 36294,89 грн, крім того ПДВ - 273258,98 грн, а разом з ПДВ - 1 639553,57 грн"; "7.2.1. З урахуванням переплати Користувачем наданих послуг у 2017 році, (через несвоєчасне доведення до ДП "НЕК "Укренерго" питомих витрат на утримання електричних мереж на період з 01.03.2017), оплата за 08.12.2017, січень - лютий 2018., здійснюється у такому розмірі: 01.12.2017 - 31.12.2017 становить 1085109,83 грн в т.ч. ПДВ 180 851,54 грн; 01.01.2018 - 31.01.2018 становить 1085 108,60 грн в т.ч. ПДВ 180851,43 грн; 01.02.2018 - 28.02.2018 становить 1085108,60 грн в т.ч. ПДВ 180 851,43 грн".

Так, як правильно встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи наявний протокол розбіжностей до зазначеної додаткової угоди до договору, який не був підписаний відповідачем.

Згідно з ч. ч. 4 - 6 та ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, сторонами не були узгоджені зауваження, викладені у протоколі розбіжностей до додаткової угоди № 3 від 05.03.2018, а тому додаткова угода № 3 до договору не може вважатись такою, що була укладена відповідно до норм чинного законодавства України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України регламентовано, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання електричними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі врегульовані нормами Закону "Про електроенергетику.

Згідно з положеннями пункту 1.7 Правил користування електричною енергією, у разі використання технологічних електричних мереж електропередавальною організацією відносини між власником цих мереж та електропередавальною організацією, у тому числі їх взаємна відповідальність, регулюються договором про спільне використання технологічних електричних мереж, що укладається між ними на основі типового договору. Основний споживач не має права відмовити електропередавальній організації, яка здійснює ліцензовану діяльність на закріпленій території, в укладенні (переукладенні) договору про спільне використання технологічних електричних мереж, а субспоживачу у разі дотримання ним цих ПКЕЕ, в укладенні (переукладені) договору про технічне забезпечення електропостачання споживача в передбачених цими ПКЕЕ випадках.

Згідно абзацу першого п. 5.15 ПКЕЕ, відносини сторін у разі передачі (транзиту) електропередавальною організацією електричної енергії технологічними електричними мережами власника електричних мереж (споживача, основного споживача) регулюються договором про спільне використання технологічних електричних мереж, який електропередавальна організація зобов'язана укласти з відповідним власником технологічних електричних мереж.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються виключно договором, з урахуванням всіх змін та додатків, укладених до нього.

При цьому, колегія суддів не приймає як найдене твердження скаржника, що, оскільки, позивач не надав відповідачу узгодженого зі структурним підрозділом НКРЕКП кошторису витрат, то у відповідача відсутні зобов'язання щодо сплати коштів позивачу, доки останнім не буде надано відповідний погоджений кошторис витрат, з огляду на наступне.

Так, визначення вартості договору про спільне використання технологічних електричних мереж згідно з процедурою, встановленою ПКЕЕ, має щорічно здійснюватися на підставі «Кошториса обґрунтованих витрат» власника на утримання мереж спільного використання та «Довідки про обсяги переданої електричної енергії, згідно з порядком обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж», які мають бути невід'ємними додатками до договору, як того вимагає типовий договір «Про спільне використання технологічних електричних мереж». Проте, як вбачається з матеріалів справи, умовами договору №64/2009/110/01-09 від 21.07.2009 наявність вищезазначених додатків, які містять вихідні дані для виконання розрахунків розміру плати за спільне використання та визначають порядок розрахунків, взагалі не передбачено.

Таким чином, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції неправомірно не застосував до спірних правовідносин п. 2.5 Методики обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж, затвердженою постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 12.06.2008 №691.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, сторонами були дписані Акти здавання-приймання виконаних робіт за період з грудня 2017 - квітень 2018 року на загальну суму 9121844,45 грн, що свідчить про факт прийняття відповідачем виконаних позивачем робіт.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що в нього наявна переплата за попередні періоди, так як позивач не скоригував вартість послуг відповідно до змінених НКРЕ норми тарифу.

При цьому, колегія суддів враховує, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення правомірно не прийняв до уваги застереження, які містяться на актах № 103 від 31.01.2018, № 104 від 28.02.2018, № 105 від 31.03.2018, № 106 від 30.04.2018, про те, що вартість робіт зменшена на підставі листів НКРЕКП, якими встановлено інші тарифи, з огляду на наступне.

Згідно з ч. ч. 1 - 4 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

В свою чергу, за умовами договору, а саме, п. 7.4, сторонами узгоджено, що користувач впродовж 10 робочих днів, з дня отримання Актів, підписує їх та направляє один примірник власнику мереж, або направляє письмову мотивовану відмову від прийняття наданих послуг. В такому випадку сторони письмово узгоджують порядок та строки усунення власником мереж наведених в мотивованій відмові недоліків або узгоджують питання щодо зміни вартості наданих послуг.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зміни в договорі в частині його ціни мають бути узгоджені сторонами і не можуть бути прийняті в односторонньому порядку.

За таких обставин, враховуючи те, що умовами договору було встановлено ціну за роботи, які виконувались позивачем, то відповідач має зобов'язання по їх сумлінному виконанню.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У наведених нормах не міститься тлумачення поняття "виконання належним чином", однак вказується, що таким буде вважатися виконання, здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства. Отже, насамперед, якщо умови виконання зобов'язання закріплено в договорі, то суб'єкт виконання зобов'язаний діяти відповідно до цих умов. При цьому належне виконання як головний принцип передбачає й реальне його здійснення.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 910/7708/17.

В свою чергу, як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідачем було частково оплачено кошти за договором 6 534434,17 грн, що підтверджуються наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями:

- № 19271 від 25.01.2018 на суму 1 085 109,23 грн;

- № 123 від 15.03.2018 на суму 1 085 108,60 грн;

- № 101 від 22.03.2018 на суму 1085 108,60 грн;

- № 32 від 16.04.2018 на суму 1639 533,87 грн;

- № 93 від 14.05.2018 на суму 1639 553,87 грн.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст.174 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір є підставою для виникнення господарських зобов'язань.

Згідно з ч.1 ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, останні не містять належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції докази належного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором в частині оплати за роботи, виконані позивачем.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором в загальному розмірі 2587410,28 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 247939,59 грн, 3% річних в загальній сумі 22 332,89 грн та інфляційні втрати в розмірі 69494,94 грн, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до п. 8.2.1. договору за внесення платежів, передбачених пунктом 4.1 цього договору, а також за порушення термінів, визначеного договором, користувач сплачує пеню власнику мереж у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невнесеного (не своєчасно внесеного) платежу за кожний день прострочення, враховуючи день фактичної оплати.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Проте, відповідно до п. 1.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року № 14, з урахуванням пункту 30.1 ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (див. також ч. 3 ст. 343 Господарського кодексу України).

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (п. 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року N 14).

Північний апеляційний господарський суд перевіривши розрахунок пені, доданий позивачем до позовної заяви, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення стягнення пені в сумі 243 098,27 грн, оскільки позивачем при визначенні періодів нарахування пені не дотримано обмеження щодо не включення дня фактичної оплати суми заборгованості до періоду нарахування пені.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Північний апеляційний господарський суд перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення 3% річних в розмірі 21913,06 грн та інфляційні втрати в розмірі 57335,72 грн.

При цьому, колегія суддів приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми матеріального права, які не є чинними, а саме ст. 1 Закону України «Про електроенергетику» (визначення термінів), проте такі посилання не спростовують висновків суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Також, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2018 року у справі №910/5359/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/5359/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз

Дата складення повного тексту 26.12.2018.