ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2018 р. Справа№ 910/7715/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Пашкіної С.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Литвин П.В., адвокат, довіреність № 14-161 від 30.08.18;

від відповідача - Халимон С.В., адвокат, довіреність № 18110102 від 01.11.18;

від третьої особи - комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - Гудзенко М.О., адвокат, довіреність № 10/12/18-02 від 10.12.18;

від третьої особи - Київської міської ради - Панасенко І.І., довіреність № 225-КМР-3864 від 24.10.18,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.11.2018 про відмову у задоволенні клопотання про заміну сторони правонаступником у справі №910/7715/18 (суддя Грєхова О.А., повний текст складено - 05.11.2018) за позовом публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до публічного акціонерного товариства «Київенерго», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та Київської міської ради про стягнення боргу, пені, 3% річних, інфляційних втрат за неналежне виконання грошового зобов'язання в розмірі 43 414 444,69 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі - ПАТ «Київенерго») про стягнення боргу, пені, 3% річних, інфляційних втрат за неналежне виконання грошового зобов'язання в розмірі 43 414 444,69 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за Договором постачання природного газу №1925/1617-КП-41 від 17.01.2017, в частині здійснення розрахунків.

В процесі розгляду справи представником позивача було подано клопотання про залучення до участі у справі №910/7715/18 правонаступника ПАТ «Київенерго» - Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго») та заміну відповідача - ПАТ «Київенерго» правонаступником КП «Київтеплоенерго».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2018 відмовлено в задоволенні клопотання ПАТ «НАК «Нафтогаз України» про залучення до участі у справі правонаступника відповідача та заміну ПАТ «Київенерго» його правонаступником - КП «Київтеплоенерго».

Відмовляючи в задоволенні вказаного клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що положення частини 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання» в частині їх поширення на суб'єктів господарювання, яким надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, кінцевий власник яких є відмінним від кінцевого власника суб'єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним) суперечить положенням частини 4 ст. 13, частин першої, четвертої статті 41, частини 2 статті 61 Конституції України та не підлягають застосуванню до даного спору. В такому разі, виключається можливість заміни боржника (ПАТ «Київенерго») на КП «Київтеплоенерго» за зобов'язаннями ПАТ «Київенерго» перед НАК «Нафтогаз України» за відсутності волі КП «Київтеплоенерго» та факту передачі йому кореспондуючих такому зобов'язанню прав вимоги до споживачів. А відтак, підстави для здійснення процесуального правонаступництва за борговими зобов'язаннями, в даному випадку відсутні.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказану ухвалу та прийняти нову, якою замінити відповідача - ПАТ «Київенерго» правонаступником - КП «Київтеплоенерго».

За доводами апелянта, КП «Київтеплоенерго», за яким на праві господарського відання закріплено комунальне майно, повернуте з володіння та користування публічного акціонерного товариства «Київенерго», є правонаступником за борговими зобов'язаннями з оплати природного газу, як енергоносія, спожитого для виробництва теплової енергії, в силу положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання». Також апелянт зауважує, що правонаступництво в даних правовідносинах виникає з моменту надання в користування майна з вироблення теплової енергії, а не з моменту такого волевиявлення новим суб'єктом господарювання, якому надано в користування теплогенеруюче майно, як було зазначено судом першої інстанції.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

В судовому засіданні представник відповідача теж підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі позивача.

Представники третіх осіб заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.11.2018 залишити без змін.

Вислухавши пояснення представників учасників справи, колегія суддів вирішила розглянути апеляційну скаргу у даному судовому засіданні по суті з прийняттям постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті ухвали, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (далі - енергопостачальник), (в подальшому змінено найменування на публічне акціонерне товариство «Київенерго») та Київською міською державною адміністрацією (далі - Адміністрація) 27.09.2001 було укладено угоду щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва (далі - Угода).

Згідно п. 1.1 Угоди, в редакції додаткової угоди від 30.04.2007, за цією Угодою з метою реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва, вирішення питань підвищення надійності енергопостачання споживачів м. Києва, проведення єдиної тарифної та технічної політики, забезпечення стабільних надходжень до бюджету, відновлення, реконструкції та ефективного використання основних фондів, створення нових потужностей та впорядкування існуючих у місті систем енергопостачання, створення єдиного технологічного циклу та системи розрахунків за спожиті енергоносії, забезпечення соціальної захищеності та гарантованої зайнятості працівників енергетичного комплексу Адміністрація передає енергопостачальнику, а енергопостачальник приймає майно, що відноситься до комунальної власності територіальної громади міста Києва, перелік якого наведено у додатку 1, додатку 2 та додатку 3 до цієї Угоди (далі - майно), у володіння та користування з обмеженням правомочності розпорядження щодо майна за згодою власника, відповідно до умов цієї Угоди та вимог чинного законодавства.

Отже, відповідно до вказаної Угоди, Адміністрація передала ПАТ «Київенерго», а останнє набуло у володіння і користування майно територіальної громади міста Києва, зокрема, майно яке забезпечує виробництво, постачання та транспортування теплової енергії. Вказане майно використовувалось на підставі ліцензій на виробництво, постачання та транспортування теплової енергії, з використанням природного газу в якості сировини.

Київською міською радою 20.06.2017 прийнято рішення №439/2661 «Про припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної з Київською міською адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», яким вирішено продовжити дію Угоди до 26.04.2018 включно, та внести відповідні зміни до Угоди згідно з додатком 1 до цього рішення; припинити дію Угоди з 27.04.2018.

Публічне акціонерне товариство «Київенерго» та Київська міська державна адміністрація 19.12.2017 уклали між собою відповідну додаткову угоду до Угоди від 27.09.2001.

Згідно пункту 4 рішення №439/2661 від 20.06.2017 Виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) доручено визначити комунальне підприємство та закріпити за ним на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, повернуте із володіння та користування ПАТ «Київенерго» після припинення Угоди.

Відповідно до п. 5 розпорядження Київської міської державної адміністрації №1693 від 27.12.2017 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної з Київською міською адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» визначено комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» підприємством, за яким буде закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що буде повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго» після припинення Угоди.

Згідно наказу Департаменту комунальної власності м. Києва №224 від 04.05.2018 «Про закріплення основних засобів за комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» закріплено за КП «Київтеплоенерго» на праві господарського відання з дня, наступного за днем підписання акта приймання-передавання основних засобів комунальної власності територіальної громади міста Києва, які передаються виконавчому органу Київради (Київської міської державної адміністрації) з володіння та користування ПАТ «Київенерго» у зв'язку з припиненням Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної з Київською міською адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», що на момент передачі обліковуються за СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго», основні засоби згідно додатком 3.

Згідно наказу Департаменту комунальної власності м. Києва №370 від 01.08.2018 внесено зміни до наказу №224 від 04.05.2018 та доповнено його новими пунктами 16, 20 про закріплення за КП «Київтеплоенерго» основних засобів, які передаються з користування ПАТ «Київенерго».

Відповідно до актів приймання-передачі основних засобів комунальної власності територіальної громади м. Києва, які передаються виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) з володіння та користування ПАТ «Київенерго» у зв'язку з припиненням Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», що на момент передачі обліковуються за СВП «КТЕЦ» ПАТ «Київенерго» від 31.07.2018 майно повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго».

Апелянт зазначає, що в порушення ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції не дослідив та не надав оцінку зібраним у справі доказам, таким як: наказ Департаменту комунальної власності м. Києва №224 від 04.05.2018 про закріплення основних засобів за КП «Київтеплоенерго» (із внесеними змінами і доповненнями), Довідка від 03.07.2018 №32АУ/04/363 та Довідка від 21.09.2018 №32АУ/6/1/1613. На думку апелянта, зазначені документи є підставою для заміни сторони по справі - відповідача його правонаступником.

Вказані доводи апелянта є безпідставними, оскільки даними документами, підтверджуються саме факт передачі (повернення) комунального майна з володіння ПАТ «Київенерго» та закріплення його на балансі КП «Київтеплоенерго», проти чого треті особи у справі не заперечують. Зазначені документи не впливають на висновки суду щодо відхилення доводів про правонаступництво відносно спірних вимог про стягнення додаткових нарахувань, про що буде наведено нижче.

Так, при подачі позову, предметом спору у даній справі було стягнення з ПАТ «Київенерго» - 43 414 444,69 грн. за Договором купівлі-продажу природного газу №1925/1617-КП-41 від 17.01.2017, відповідно до якого природний газ, що постачався за цим договором, використовувався ПАТ «Київенерго» виключно для виробництва теплової енергії, яка споживалась підприємствами, організаціями та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних установ/організацій), з яких:

-сума основного боргу складає - 8 444 694,76 грн.;

-додаткові нарахування у вигляді пені в розмірі 20 134 429,12 грн., 3% річних в розмірі 2 977 376,93 грн. та інфляційних втрат в розмірі 11 858 123,88 грн.

Згідно п. 1.1 Договору постачальник зобов'язувався поставити споживачеві у 2017 році природний газ, а споживач мав оплатити його за умовами Договору.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов Договору позивач і звернувся з позовом до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі №910/7807/18 було затверджено мирову угоду.

Відповідно до пункту 1 мирової угоди КП «Київтеплоенерго» підтверджує та визнає, що стало і є правонаступником за борговими зобов'язаннями ПАТ «Київенерго» з оплати спожитих енергоносіїв (природного газу) у загальній сумі 2 389 598 643,08 грн. та, зокрема, за договором постачання (купівлі-продажу) природного газу №1925/1617-КП-41 від 17.01.2017, укладеним між ПАТ «Київенерго» та ПАТ «НАК «Нафтогаз України», на суму основного боргу (відповідно до Акту звіряння розрахунків між НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Київенерго» станом на 08.10.2018) у розмірі - 8 444 694,76 грн.

Згідно п. 1.1 мирової угоди сторони визнають та погодили, що неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані відповідно до умов Договорів за борговими зобов'язаннями станом на дату підписання Мирової Угоди і тих, що будуть нараховані відповідно до умов Договорів за борговими зобов'язаннями не є предметом врегулювання цієї мирової Угоди, а питання їх стягнення підлягає вирішенню у судовому порядку в рамках окремого судового спору/судових спорів. При цьому, Сторони домовились, що наявність підстав для стягнення з КП «Київтеплоенерго» таких нарахувань буде визначатися за результатами розгляду судами спорів за відповідними вимогами ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

При цьому, пунктом 2 вказаної мирової угоди визначено, що ПАТ «Київенерго» відступає, а КП «Київтеплоенерго» набуває права грошової вимоги, що станом на дату укладання цієї мирової угоди складає 2 389 598 643,08 грн., шляхом укладення Договорів про відступлення права вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців за теплову енергію, до юридичних осіб, фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців за комунальні послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а також юридичних, фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців з оплати додаткових до основних зобов'язань (неустойки (штрафів, пені), нарахувань (три відсотки річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати у зв'язку з примусовим стягненням боргу).

Проте, вказана ухвала, якою було затверджено мирову угоду, наразі оскаржується в апеляційному порядку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2018 провадження у справі №910/7715/18 в частині стягнення 8 444 694,76 грн. основного боргу закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки сума основного боргу ПАТ «Київенерго» перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у розмірі 8 444 694,76 грн. була відступлена на підставі мирової угоди КП «Київтеплоенерго» та сплачена останнім, що вбачається з платіжного доручення №322734 від 31.10.2018.

Отже, спір у частині стягнення суми основного боргу у розмірі - 8 444 694,76 грн., наразі відсутній.

Натомість, залишається невирішеним питання щодо додаткових нарахувань у вигляді пені в розмірі 20 134 429,12 грн., 3% річних в розмірі 2 977 376,93 грн. та інфляційних втрат в розмірі 11 858 123,88 грн.

Як вже раніше зазначалось, ухвалою суду першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотання позивача про заміну відповідача правонаступником.

Враховуючи правові висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 20.12.2018 по справі №910/5082/18, з приводу правонаступництва щодо додаткових нарахувань (пені, 3% річних та інфляційних втрат) за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 52 Господарського процесуального кодексу України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав і обов'язків сторони у справі до іншої особи у зв'язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

Процесуальне правонаступництво виникає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв'язок матеріального і процесуального права, фактично, процесуальне правонаступництво слідує за матеріальним. У кожному конкретному випадку, для вирішення питань можливості правонаступництва, господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва.

Отже, правонаступництвом є перехід прав і обов'язків від одного суб'єкта до іншого. Розрізняють дві форми правонаступництва: універсальне та часткове (сингулярне). При універсальному правонаступництві до правонаступника (фізичної або юридичної особи) разом з правами первісного кредитора переходять і його обов'язки. Таке правонаступництво має місце у разі спадкування, реорганізації юридичної особи шляхом перетворення, злиття, приєднання. При частковому (сингулярному) правонаступництві до правонаступника переходять тільки певні права та обов'язки кредитора.

В якості підстав для здійснення правонаступництва позивач у клопотанні про заміну відповідача його правонаступником послався зокрема на частину 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання».

Частиною 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що у разі якщо суб'єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб'єкт стає правонаступником за борговими зобов'язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб'єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним).

Отже, зазначена норма передбачає особливий вид правонаступництва, однією з умов якого визначено надання в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісного майнового комплексу (індивідуально визначеного майна) саме з вироблення теплової енергії.

Частина 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання» визначає випадок правонаступництва за борговими зобов'язаннями суб'єкта господарювання, який раніше використовував цілісний майновий комплекс з вироблення теплової енергії, новим суб'єктом господарювання, який одержав таке майно в користування.

Цілісний майновий комплекс був повернутий власнику (територіальній громаді м. Києва, яку представляє Київська міська рада) попереднім користувачем (ПАТ «Київенерго») у зв'язку з припиненням дії угоди, на підставі якої попередній користувач володів та користувався комплексом. В подальшому комплекс був переданий власником у володіння та користування іншому суб'єкту господарювання - КП «Київтеплоенерго». Тобто мають місце обставини, за яких кінцевими власниками юридичних осіб - попереднього та наступного користувачів цілісного майнового комплексу є різні особи.

У випадку передачі комплексу з вироблення теплової енергії від одного користувача до іншого (за умови, що кінцевим власником користувачів є різні особи) відбувається перехід зобов'язань до нового суб'єкта, а відтак і зміна особи кінцевого учасника (власника).

За таких обставин здійснення правонаступництва на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання» буде мати своїм наслідком покладення тягаря сплати боргів іншої особи - попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового користувача, який не може нести відповідальність за неефективне використання об'єктів теплопостачання конкретним суб'єктом господарювання - попереднім користувачем комплексу, який відповідно до статті 42 Господарського кодексу України здійснює господарську діяльність самостійно, ініціативно, систематично та на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Тобто, у разі здійснення правонаступництва на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання» з попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового, кінцевими власниками яких є різні особи, на нового користувача та особу, яка здійснює управління таким суб'єктом, буде покладений тягар відповідальності за борги іншої особи.

Згідно частини 4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до частин 1, 4 статті 41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведені положення поширюються на всіх суб'єктів права власності, в тому числі на органи місцевого самоврядування (створювані ними комунальні підприємства).

Правова сутність статей 13, та 41 Конституції України полягає у проголошенні рівних можливостей володіння, користування і розпорядження власністю та гарантіях держави щодо забезпечення захисту цих прав.

Таким чином, поширення положень частини 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання» до даних правовідносин буде мати наслідком протиправне позбавлення органу місцевого самоврядування (в т.ч. через створювані ним комунальні підприємства) права розпорядження своєю власністю, та містить ознаки дискримінаційного підходу в частині визначення юридичної поведінки сторін господарських правовідносин з порушенням принципу рівності та пропорційності, а отже суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права.

Наведеним спростовується твердження скаржника про те, що норма, закріплена в частині 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання», не має дискримінаційного характеру для КП «Київтеплоенерго».

Суд, вирішуючи питання процесуального правонаступництва відповідно до статті 52 Господарського процесуального кодексу України зобов'язаний керуватися доказами, які беззаперечно підтверджують факт настання матеріального правонаступництва за конкретним предметом спору та відносно конкретного учасника у відносинах, щодо яких виник спір.

Спір у даній справі виник у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем - ПАТ «Київенерго» договору постачання природного газу, укладеного між ним та ПАТ «НАК «Нафтогаз України», в частині своєчасної оплати за поставлений природний газ.

Предметом спору у цій справі наразі є стягнення з ПАТ «Київенерго» додаткових нарахувань за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання: пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Пеня є одним із видів цивільної відповідальності, яку учасник господарських відносин несе у разі невиконання або неналежного виконання ним господарського зобов'язання. Інфляційні нарахування та три відсотки річних є видом цивільної відповідальності за порушення грошового зобов'язання та є способом захисту майнового права та інтересу кредитора.

Відповідно до частини 2 статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно із статтею 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання зобов'язання чи порушення правил здійснення діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

За загальним правилом покладення обов'язку боржника на третю особу є можливим лише за волею такої особи або в результаті універсального правонаступництва (переходу прав та обов'язків).

У випадку повернення цілісного майнового комплексу по виробленню теплової енергії з користування ПАТ «Київенерго» власнику, яким у цьому випадку є орган місцевого самоврядування (Київська міська рада) в особі створеного нею комунального підприємства, якому передано таке майно, такий власник позбавлений права відмовитися від експлуатації такого об'єкту, що свідчить про відсутність волевиявлення власника чи нового користувача комплексу на прийняття боргів попереднього власника.

За таких обставин, доводи апелянта з приводу того, що правонаступництво в даних правовідносинах виникає з моменту надання в користування майна з вироблення теплової енергії, а не з моменту такого волевиявлення новим суб'єктом господарювання є помилковими та спростовуються вищенаведеним.

При цьому, позивач, звертаючись до суду з клопотанням про заміну відповідача правонаступником в порядку статті 52 Господарського процесуального кодексу України не надав ні доказів в підтвердження того, що КП «Київтеплоенерго» фактично стало правонаступником за кожною із нерозглянутих позовних вимог у цій справі (штрафних санкцій та додаткових нарахувань) і в конкретних сумах, ні доказів того, що ці боргові зобов'язання були визнані новим користувачем та обліковувались у його бухгалтерському обліку відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

В даному контексті, крім вищенаведених підстав відхилення доводів апелянта, його доводи, з посиланням на п. 2 мирової угоди не впливають на результат розгляду клопотання про заміну сторони правонаступником. При цьому, також слід зазначити наступне.

Положеннями п. 2 мирової угоди сторони визначили, що ПАТ «Київенерго» відступає, а КП «Київтеплоенерго» набуває права грошової вимоги шляхом укладення договорів про відступлення права вимоги саме в сумі 2 389 598 643,08 грн.

Саме дана сума зазначена і в п. 1 мирової угоди, яку визнало КП «Київтеплоенерго» та яка складається із залишку сум основного боргу за рядом наведених договорів. Так, зокрема, за спірним договором така сума визначена у розмірі 8 444 694,76 грн. Саме дану суму заявило при подачі позову у даній справі ПАТ «НАК «Нафтогаз України» як суму основного боргу. Стосовно вимоги про стягнення даної суми провадження у справі було закрито судом у зв'язку з її оплатою, про що наведено вище у даній постанові.

Отже, на даний час дійсно не доведено, що КП «Київтеплоенерго» стало правонаступником за кожною з нерозглянутих на даний час судом вимог про стягнення додаткових нарахувань (пені в розмірі 20 134 429,12 грн., 3% річних в розмірі 2 977 376,93 грн. та інфляційних втрат в розмірі 11 858 123,88 грн.), та не надано доказів про визнання таких нарахувань новим користувачем, а також, що ці зобов'язання ним обліковуються. Більше того, на даний час, обґрунтованість нарахування та пред'явлення до стягнення таких вимог не встановлена та є спірною.

У разі здійснення правонаступництва на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання» на нового користувача майна будуть покладені також і похідні зобов'язання попереднього користувача (інфляційні, 3% річних, пеня), які виникли внаслідок порушення попереднім користувачем основного зобов'язання, що також суперечитиме принципу індивідуального характеру юридичної відповідальності, визначеного частиною 2 статті 61 Конституції України.

Отже, положення частини 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання» в частині їх поширення на суб'єктів господарювання, яким надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, кінцевий власник яких є відмінним від кінцевого власника суб'єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним) суперечить положенням частини 4 статті 13, частин 1 та 4 статті 41, частині 2 статті 61 Конституції України.

Посилання апелянта на ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання», як на обґрунтування своїх вимог судом відхиляються, оскільки вказана норма не підлягає застосуванню до даного спору у вирішенні питання правонаступництва відповідача, так як не містить чітких та зрозумілих формулювань, її положення є суперечливими з іншими нормами чинного законодавства та не відповідають принципам верховенства права та Конституції України.

Наведеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.12.2018 по справі №910/5082/18.

При цьому, інших підстав для правонаступництва, ніж частина 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання» апелянтом не наведено.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 6 цієї статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Як вбачається із доповіді Венеціанської комісії «Про верховенство права» складовими верховенства права є обов'язковість зрозумілості, ясності та передбачуваності положень закону та обов'язковість реалізації владних повноважень відповідно до закону, справедливо та розумно.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (пункт 4.1. рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо незастосування положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» у разі їх невідповідності Конституції України при вирішенні питання правонаступництва відповідача, з огляду на наявність у суду такого права, передбаченого частиною 6 цієї статті 11 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, за таких обставин, відсутні підстави для визнання комунального підприємства «Київтеплоенерго» правонаступником спірних боргових зобов'язань відповідача відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання», оскільки положення частини 4 статті 13, частин 1, 4 статті 41, частини 2 статті 61 Конституції України виключають можливість заміни боржника - публічного акціонерного товариства «Київенерго» на комунальне підприємство «Київтеплоенерго» за зобов'язаннями публічного акціонерного товариства «Київенерго» перед Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за відсутності волі комунального підприємства «Київтеплоенерго» та факту передачі йому кореспондуючих такому зобов'язанню прав вимоги додаткових нарахувань до споживачів.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала місцевого господарського суду прийнята з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.11.2018 у справі №910/7715/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 29.12.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

С.А. Пашкіна