РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.12.2018Справа № 910/10403/18

За позовомКерівника Костянтинівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Костянтинівської міської ради
доТовариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачаТовариства з обмеженою відповідальністю "Балтіка"
простягнення 475109,89 грн
Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники учасників судового процесу:

від прокуратуриВинник О.О., посвідчення №036704 від 15.12.2015;
від позивачане з'явились;
від відповідачаМицик О.Ю., довіреність №435 від 31.08.2018;
від третьої особине з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Керівник Костянтинівської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Костянтинівської міської ради про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" 475109,89 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем обов'язку щодо сплати орендної плати за договором оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 щодо земельної ділянки з кадастровим номером №:00:021:0248 площею 1,2285 га по вул.Громова, 55 у м.Костянтинівці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 відкрито провадження у справі №910/10403/18; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 19.09.2018; встановлено відповідачу строки для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

29.08.2018 та 03.09.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли клопотання про розгляд справи без участі його представника. Також у вказаних клопотаннях Костянтинівська міська рада зазначила про підтримку позовних вимог прокуратури в повному обсязі.

10.09.2018 через канцелярію Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній проти заявлених позовних вимог заперечив та зазначив про те, що перехід права оренди у разі переходу права власності на нерухоме майно не є автоматичним, договір оренди земельної ділянки №1057/1 від 23.02.2012, укладений між Костянтинівською міською радою як орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка" як орендарем припинив свою дію у зв'язку із закінченням строку на який його було укладено та не є поновленим на той самий строк і на тих самих умовах для відповідача, а отже, на думку відповідача, відсутні будь-які правові підстави для сплати останнім орендної плати за землю.

Крім того за твердженням відповідача, представництво прокуратурою інтересів місцевих рад не відповідає вимогам законодавства України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2018 залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Балтіка" до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача; відкладено підготовче засідання у справі на 17.10.2018; встановлено строк для подання прокуратурою та позивачем відповіді на відзиви відповідачів - до 28.09.2018; встановлено строк для подання заперечень на відповіді на відзив - 10.10.2018; встановлено строк для подання пояснень третьою особою - до 10.10.2018.

28.09.2018 та 16.10.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача та від прокуратури надійшли відповіді на відзив, в яких останні проти тверджень відповідача, викладених ним у відзиві на позов, заперечили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2018 продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів та оголошено перерву у підготовчому засіданні до 31.10.2018.

26.10.2018 через канцелярію суду від відповідача надійшли письмові пояснення по справі, в яких останній навів додаткові заперечення проти заявлених позовних вимог та стверджував, що у 2017-2018 роках здійснював сплату податку на землю, а будь-які законні підстави для нарахування та сплати відповідачем орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером №:00:021:0248, відсутні.

Також 26.10.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли письмові пояснення по суті спору, в яких остання повідомила суд про те, що перехід права власності на об'єкт нежитлової нерухомості, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером №:00:021:0248 до відповідача фактично є підтвердженням припинення Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка" використання означеної земельної ділянки та відповідно відсутності підстав для поновлення договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 в силу ст.33 Закону України "Про оренду землі".

Крім того, третя особа стверджувала про припинення договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 у зв'язку із закінченням строку його дії, внаслідок чого правові підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача орендної плати відсутні.

У підготовчому засіданні 31.10.2018 було оголошено перерву до 14.11.2018. Сторонам та третій особі направлено повідомлення про судове засідання 14.11.2018 в порядку ст.ст.120-121 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.12.2018.

Представник прокуратури в судовому засіданні 05.12.2018 заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 05.12.2018 проти позову заперечив, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Позивач та третя особа у судові засідання представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

В судовому засіданні 05.12.2018 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

23.02.2012 між Костянтинівською міською радою як орендодавцем (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка" як орендарем (третя особа) укладено договір оренди землі №1057/1 (далі - договір).

Відповідно до умов договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку за кадастровим номером :00:021:0248 по вул.Громова, 55 для обслуговування торгівельно-сервісного центру (п.1), в оренду передається земельна ділянка площею 1,2285 га (п.2), на земельній ділянці знаходиться будівля торгівельно-сервісного центру (п.3), нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 6239717,93 грн (п.4), договір укладено на п'ять років. Після закінчення строку договору, на який договір було укладено, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право поновлення договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п.6), орендна плата вноситься орендарем до місцевого бюджету на рахунок власника землі (код за ): р/р №0058 в ГУДКУ в Донецькій області, МФО 834016, код платежу 13050200 згідно рішення Костянтинівської міської ради "О предоставлении, прекращении прав пользования земельными участками и продлении договоров аренды земли" від 24.11.2011 №6/12-241 у розмірі 379076,20 грн в рік, в тому числі: за частку земельної ділянки під капітальною забудовою площею 0,5397 га - 10% від нормативної грошової оцінки, що складає 274120,94 грн; за частку земельної ділянки під проїздами і проходами площею 0,6888 га - 3% від нормативної грошової оцінки, що складає 104955,26 грн (п.7), орендна плата вноситься щомісячно рівними частками не пізніше 15 днів наступного за останнім календарним днем звітного місяця (п.9), земельна ділянка передається в оренду для обслуговування торгівельно-сервісного центру (згідно КВЕД 70.20.0 - здавання в оренду власного нерухомого майна) (п.12), код ділянки згідно класифікації видів цільового призначення земель (КВЦПЗ) 03.07. - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (п.13), дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено, придбання орендарем земельної ділянки у власність, викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом, ліквідації юридичної особи-орендаря. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом (п.30), цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п.35).

Вказаний договір зареєстрований у відділі Держкомзему у м.Костянтинівка Донецької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23.02.2012 за №00145.

Відповідно до інформаційної довідки від 14.05.2018 №123692551 з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна 04.04.2016 на підставі рішення Господарського суду Донецької області від 03.03.2014 у справі №41/152пн, державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію приватної спільної часткової власності 99/100 на будівлю торгівельно-сервісного центру за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Громова, 55 за Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО", а право власності на 1/100 означеного об'єкту нерухомого майна зареєстровано 17.01.2017 за Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №27 від 17.01.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевою Є.І.

Таким чином, з 17.01.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКО" набуло право власності на торгівельно-сервісний центр за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Громова, 55 в цілому.

При цьому, як слідує із вищевказаної інформаційної довідки, земельна ділянка з кадастровим номером :00:021:0248 по вул.Громова, 55 у м.Констянтинівка Донецької області площею 1,2285 га для комерційного використання належить до комунальної форми власності.

10.03.2017 Костянтинівською міською радою було отримано лист Товариства з обмеженою відповідальністю "Балтіка" за вих.№077-17 від 02.03.2017Зд, в якому останнє повідомило позивача про відчуження 17.01.2017 нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Громова, 55 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО", внаслідок чого Товариство з обмеженою відповідальністю "Балтіка" повідомило про відсутність наміру поновлення договір оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 та просило позивача підписати акт приймання-передачі з оренди земельної ділянки з кадастровим номером :00:021:0248.

Листом за вих.№117-17 від 23.06.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Балтіка" просило позивача підписати акт приймання-передачі з оренди земельної ділянки з кадастровим номером :00:021:0248.

Листом у відповідь за вих.№1517/44 від 23.06.2017 Костянтинівська міська рада повідомила третю особу про необхідність звернення до центру надання адміністративних послуг із заявою про припинення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до листа Товариства з обмеженою відповідальністю "Балтіка" за вих.№24/07/17-1юр від 24.07.2017, останнє повідомило позивача про відсутність підстав вважати договір оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 поновленим.

Листом у відповідь за вих.№2121/44 від 15.08.2017 Костянтинівська міська рада повторно повідомила третю особу про необхідність звернення до центру надання адміністративних послуг із заявою про припинення договору оренди земельної ділянки.

Згідно листа на адресу позивача за вих.№12/09/17-1юр від 12.09.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Балтіка" стверджувало про те, що договір оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 припинив свою дію внаслідок закінчення строку на який його було укладено, а сторони даного правочину мають право, а не обов'язок вчинити дії по припиненню державної реєстрації права оренди.

Листом Костянтинівської міської ради за вих.№2576/44 від 06.10.2017 третю особу повідомлено про необхідність припинення права оренди земельної ділянки відповідно до вимог чинного законодавства України.

Відповідно до листа на адресу Костянтинівської міської ради за вих.№33/777юв від 23.10.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Балтіка" зауважило, що чинним законодавством України не передбачений обов'язок орендаря по вчиненню дії щодо припинення права оренди за договором оренди, оскільки він припинив свою дію внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Як вбачається з витягу з рішення Костянтинівської міської ради від 25.01.2018 №6/82-1520 Товариству з обмеженою відповідальністю "Балтіка" припинено право користування на земельну ділянку за кадастровим номером :00:021:0248 по вул.Громова, 55 площею 1,2285 га на підставі п. е ст.141 Земельного кодексу України, право користування земельною ділянкою припиняється з дати реєстрації додаткової угоди.

При цьому в матеріалах справи наявна додаткова угода до договору оренди землі №00145 від 23.02.2012 та акт прийму-передачі земельної ділянки (повернення), які підписані та скріплені печаткою тільки зі сторони позивача.

Згідно листа на адресу позивача за вих.№153/777 юв від 20.02.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Балтіка" в черговий раз стверджувало про відсутність правових підстав для підписання додаткової угоди до договору оренди землі та акту прийму-передачі земельної ділянки (повернення).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги прокурор стверджував про те, що договір оренди землі №1057/1 від 23.02.2012, укладений між Костянтинівською міською радою, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка", як орендарем, припинився автоматично лише в частині права користування земельною ділянкою попереднього власника будівлі - третьої особи та продовжує діяти по відношенню до нового власника будівлі - відповідача у справі, оскільки має місце заміна сторони у зобов'язанні.

Щодо закінчення строку дії договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012, то на думку прокурора, означений договір оренди є поновленим в силу приписів ч.6 ст.33 Закону України "Про оренду землі" на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, тобто строком на 5 років і має діяти до 23.02.2022, внаслідок чого у нового власника торгівельного центру - Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" існує обов'язок сплати орендної плати за відповідну земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Відповідно до листа Костянтинівської міської ради за вих.№1669/26вх.26-2548/1 від 06.07.2018 заборгованість відповідача за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :00:021:0248 по вул.Громова, 55 площею 1,2285 га за період з 17.01.2017 по 30.06.2018 з урахуванням нормативної грошової оцінки складає 552309,89 грн.

В той же час, згідно інформаційної довідки Костянтинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області №479/9/05-14-07-13 від 09.07.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" було сплачено земельний податок у 2017 році на суму 49100,00 грн та за 6 місяців 2018 року - 28100,00 грн.

Листом за вих.№1746/26 вх.26-2691/1 від 13.07.2018 Костянтинівська міська рада повідомила керівника Костянтинівської місцевої прокуратури про те, що не спрямовувала на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" заперечень щодо заміни сторони у договорі оренди землі №1057/1 від 23.02.2012, зазначила про відсутність коштів, необхідних для сплати судового збору та просила керівника Костянтинівської місцевої прокуратури розглянути питання щодо представництва інтересів держави в суді.

01.08.2018 Костянтинівською місцевою прокуратурою було направлено на адресу Голови Костянтинівської міської ради повідомлення №90-10140 вих.18 про представництво інтересів держави.

На підставі викладеного, прокурор звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі за період з 17.01.2017 по 30.06.2018 за користування Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" земельною ділянкою з кадастровим номером :00:021:0248 по вул.Громова, 55 площею 1,2285 га на суму 475109,89 грн (552309,89 грн заборгованості зі сплати орендної плати за договором - 77200,00 грн сплаченого земельного податку).

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач зауважив, що перехід права оренди у разі переходу права власності на нерухоме майно не є автоматичним; договір оренди земельної ділянки №1057/1 від 23.02.2012, укладений між Костянтинівською міською радою, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка", як орендарем, припинив свою дію у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено, та не є поновленим на той самий строк і на тих самих умовах для відповідача. Отже, на думку відповідача, відсутні будь-які правові підстави для сплати останнім орендної плати за землю. Крім того за твердженням відповідача, представництво прокуратурою інтересів місцевих рад не відповідає вимогам законодавства України.

В письмових поясненнях по суті спору третя особа повідомила про те, що перехід права власності на об'єкт нежитлової нерухомості, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером №:00:021:0248 до відповідача фактично є підтвердженням припинення Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка" використання означеної земельної ділянки та відповідно свідчить про відсутність підстав для поновлення договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 в силу ст.33 Закону України "Про оренду землі". Також третя особа стверджувала про припинення договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 у зв'язку із закінченням строку його дії, внаслідок чого відсутні правові підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача орендної плати за земельну ділянку. За твердженнями третьої особи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Балтіка" сплачувало орендну плату за землю до дати закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки №1057/1 від 23.02.2012, а не до дати переходу права власності на об'єкт нежитлової нерухомості до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" - 17.01.2017.

З приводу правомірності звернення керівника Костянтинівської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Костянтинівської міської ради, суд вважає за доцільне звернути увагу на наступне.

За приписами ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, в тому числі, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999 представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч.2 ст.20 Господарського кодексу України.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Як зазначено Конституційним Судом України в рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004, види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними.

Для розуміння поняття "охоронюваний законом інтерес" важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів.

Поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Як зазначає прокурор у позовній заяві, уповноваженим державою органом здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Костянтинівська міська рада, до компетенції якої віднесені відповідні повноваження захисту майнових прав територіальної громади м.Костянтинівка.

Статтею 1, ч.2 ст.5 Конституції України встановлено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно із ст.41 Конституції України передбачено, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Відповідно до ст.143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

За змістом ст.29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Статтею 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч.5 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування").

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України).

Положення п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

За змістом ст.23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Форма представництва є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави або громадянина, про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 в справі №806/1000/17).

Слід звернути увагу, що згідно зі ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор доводить бездіяльність органу, в інтересах якого він звертається до суду, а не можливість чи неможливість такого органу самостійно звернутися із цим позовом до суду.

Аналіз ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

На підставі викладеного, у справі, що розглядається, прокурором доведено підставність звернення до суду з відповідним позовом, оскільки Костянтинівською міською радою як стороною договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 не вживались заходи цивільно-правового реагування, спрямовані на стягнення заборгованості, що і стало підставою для звернення керівника Костянтинівської місцевої прокуратури до Господарського суду міста Києва.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 в справі №910/11919/17.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні всіх наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожний учасник судового процесу повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги прокурора підлягають задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав.

Як вже зазначалось судом, відповідно до умов укладеного між Костянтинівською міською радою як орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка" як орендарем договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012, зареєстрованого у відділі Держкомзему у м.Костянтинівка Донецької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23.02.2012 за №00145 орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку за кадастровим номером :00:021:0248 по вул.Громова, 55, площею 1,2285 га, на земельній ділянці знаходиться будівля торгівельно-сервісного центру, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 6239717,93 грн.

Означений правочин укладений на п'ять років, після закінчення строку договору на який його було укладено, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право поновлення договору, у цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію, орендна плата вноситься орендарем до місцевого бюджету на рахунок власника землі згідно рішення Костянтинівської міської ради "О предоставлении, прекращении прав пользования земельными участками и продлении договоров аренды земли" від 24.11.2011 №6/12-241 у розмірі 379076,20 грн в рік, в тому числі: за частку земельної ділянки під капітальною забудовою площею 0,5397 га - 10% від нормативної грошової оцінки, що складає 274120,94 грн; за частку земельної ділянки під проїздами і проходами площею 0,6888 га - 3% від нормативної грошової оцінки, що складає 104955,26 грн, орендна плата вноситься щомісячно рівними частками не пізніше 15 днів наступного за останнім календарним днем звітного місяця, дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено, придбання орендарем земельної ділянки у власність, викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом, ліквідації юридичної особи-орендаря.

Як вбачається з інформаційної довідки від 14.05.2018 №123692551 з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна 04.04.2016 на підставі рішення Господарського суду Донецької області від 03.03.2014 у справі №41/152пн, державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію приватної спільної часткової власності 99/100 на будівлю торгівельно-сервісного центру за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Громова, 55 за Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО", а право власності на 1/100 означеного об'єкту нерухомого майна зареєстровано 17.01.2017 за Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №27 від 17.01.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевою Є.І.

Відповідно до ч.3 ст.334 Цивільного кодексу України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Тобто, з 17.01.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКО" набуло право власності на торгівельно-сервісний центр за адресою: Донецька область, м.Костянтинівка, вул.Громова, 55 в цілому.

Частиною 1 ст.377 Цивільного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з ч.1 ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

За змістом ч.3 ст.7 Закону України "Про оренду землі" до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у разі переходу права власності на майно, розташоване на орендованій земельній ділянці, до нового власника з моменту набуття права власності на це майно переходить право оренди земельної ділянки, на якій розміщено зазначене майно, у тому самому обсязі та умовах, які були у попереднього власника. З моменту набуття права власності на нерухоме майно особа, яка стала новим власником такого майна, одночасно набуває права оренди земельної ділянки, на якій розміщено це майно, у зв'язку з припиненням права власності на нього та, відповідно, припиненням права користування попереднього власника земельною ділянкою, на якій це майно розміщено. При цьому договір оренди цієї земельної ділянки щодо попереднього її користувача (попереднього власника нерухомого майна) припиняється відповідним договором, на підставі якого новим власником набуто право власності на розташоване на цій земельній ділянці майно.

Ураховуючи наведене, відчуження 17.01.2017 об'єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, мало наслідком припинення договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 із попереднім власником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка", оскільки такий договір припиняється щодо останнього. Однак такий договір діє на тих самих умовах стосовно відповідача, який, набувши право власності на нерухоме майно, розташоване на орендованій земельній ділянці, з моменту набуття такого права набув також право оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, а отже й відповідні права та обов'язки, зокрема щодо сплати орендної плати за користування земельною ділянкою.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 29.05.2018 в справі №915/242/17.

Як вже вказувалось судом, укладений між Костянтинівською міською радою як орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка" як орендарем договір оренди землі №1057/1 від 23.02.2012, зареєстрований у відділі Держкомзему у м.Костянтинівка Донецької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23.02.2012 за №00145 укладений на п'ять років, а після закінчення строку договору на який його було укладено, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право поновлення договору, у цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію, дія договору припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено, придбання орендарем земельної ділянки у власність тощо, з приводу чого суд зазначає наступне.

За змістом ч.2 ст.792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Законом України "Про оренду землі" визначено умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі, а статтею 13 передбачено, що договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 33 Закону України "Про оренду землі" регламентовано поновлення договору оренди землі на новий строк як у випадку реалізації переважного права орендаря перед іншими особами (частини 1- 5 цієї норми), так і у випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (частина 6 цієї норми).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що для застосування положень ч.1 ст.33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належним чином виконує свої обов'язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень і своє рішення.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення із проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (ч.5 ст.33 Закону України "Про оренду землі").

Частиною 6 ст.33 зазначеного Закону врегульовано пролонгацію договору на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця заперечення орендодавця проти такого користування (що можна кваліфікувати як "мовчазну згоду" орендодавця на пролонгацію договору).

При цьому необхідно звернути увагу, що повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч.6 ст.33 Закону України "Про оренду землі", не вимагається. Суть поновлення договору оренди згідно з цією частиною статті саме і полягає у тому, що орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує у поновленні договору, зокрема у зв'язку з належним виконанням договору оренди землі.

Відсутність такого заперечення, як уже зазначалося, може мати прояв у "мовчазній згоді".

У контексті поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч.6 ст.33 Закону України "Про оренду землі", необхідно зауважити, що такий договір може бути поновлено виключно на тих самих умовах і на той самий строк. Тобто орендар не може вимагати поновлення договору оренди землі на інших умовах. Щодо прав та обов'язків орендодавця слід акцентувати, що він має право заперечити стосовно поновлення згідно із цією частиною статті 33 Закону України "Про оренду землі", і таке заперечення має бути заявлено саме протягом одного місяця після закінчення дії договору оренди землі, що безпосередньо випливає зі змісту частини 6 зазначеної статті.

У подальшому, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди і орендодавець не надав заперечень стосовно поновлення цього договору протягом одного місяця після його закінчення, орендар має право звернутися із вимогою про визнання укладеною угоди про поновлення договору на тих самих умовах і на той самий строк. Орендодавець, у свою чергу, в будь-який час до укладення додаткової угоди стосовно поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах може звернутися із вимогою про звільнення земельної ділянки. Тобто договір оренди землі вважатиметься поновленим лише у разі укладення додаткової угоди, про що безпосередньо зазначено у ч.8 ст.33 Закону України "Про оренду землі". При цьому відмову або зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено у суді.

Відповідну правову позицію наведено в постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 в справі №920/739/17.

Як встановлено судом, відповідачем факт продовження користування земельною ділянкою після закінчення терміну дії договору не спростовано, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували надання позивачем як орендодавцем заперечень щодо поновлення договору протягом строку, встановленого ч.6 ст.33 Закону України "Про оренду землі".

Однак, станом на день розгляду справи по суті, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази укладення між позивачем та відповідачем додаткової угоди до договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 щодо поновлення користування земельною ділянкою з кадастровим номером :00:021:0248 по вул.Громова, 55, площею 1,2285 га, на той самий строк і на тих самих умовах, а отже у період з 17.01.2017 (дата набуття відповідачем права власності на будівлю торгівельно-сервісного центру в цілому) та до 23.02.2017 (дата закінчення строку дії договору оренди землі) відповідач використовував означену земельну ділянку на підставі договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012, а з наступного дня після закінчення строку дії договору, тобто з 24.02.2017 по 30.06.2018 відповідач використовує відповідну земельну ділянку без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Як вже зазначалось судом, договірний характер спору між позивачем та відповідачем мав місце у період з 17.01.2017 (дата набуття відповідачем права власності на будівлю торгівельно-сервісного центру в цілому) та до 23.02.2017 (дата закінчення строку дії договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012), а з наступного дня після закінчення строку дії договору, тобто з 24.02.2017 по 30.06.2018 відповідач використовує відповідну земельну ділянку без достатніх правових підстав.

За змістом приписів глави 83 Цивільного кодексу України для кондикційних зобов'язань, характерним є, зокрема, приріст майна в набувача без достатніх правових підстав, а вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об'єкту нерухомого майна коштів орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :00:021:0248 по вул.Громова, 55, площею 1,2285 га.

За змістом глави 15 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина 1 ст.93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов'язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" ч.1 ст.96 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (ст.125 Земельного кодексу України).

Отже, за змістом указаних приписів право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи ч.2 ст.120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Як встановлено судом, відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці з 17.01.2017, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №27 від 17.01.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевою Є.І., що підтверджується відповідною інформаційною довідкою від 14.05.2018 №123692551 з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

При цьому матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" починаючи з дати закінчення строку дії договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012, укладеного між Костянтинівською міською радою та попереднім власником нерухомого майна - Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка", зокрема укладення відповідної додаткової угоди до договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 з Костянтинівською міською радою щодо поновлення користування земельною ділянкою з кадастровим номером :00:021:0248 по вул.Громова, 55, площею 1,2285 га, на той самий строк і на тих самих умовах та державної реєстрації такого права, а отже, з 24.02.2017 відповідач користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Відтак суд зазначає, що до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

З огляду на викладене відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки, у період з дати закінчення строку дії договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012, тобто з 24.02.2017 по 30.06.2018 (дата, яка визначено прокурором у позові) без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 в справі №922/3412/17.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги прокурор зазначав про неналежне виконання відповідачем обов'язку щодо сплати орендної плати за договором оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 щодо земельної ділянки з кадастровим номером №:00:021:0248 площею 1,2285 га по вул.Громова, 55 у м.Костянтинівці.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З системного аналізу норм чинного господарського процесуального законодавства України полягає, що суд розглядає справу з предмету та підстав, визначених прокурором.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога до відповідача, стосовно якої прокурор в інтересах позивачів просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими прокурор обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу позивачів.

Таким чином, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення прав чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звертається з таким позовом або в інтересах якої подано позов. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, прокурор визначає зміст порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивачів та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб'єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання прав або охоронюваних законом інтересів позивачів, а також визначає спосіб захисту такого права. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 27.06.2018 в справі №910/11255/16.

Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права. При цьому, обраний спосіб захисту не лише повинен бути встановлений договором або законом, але і бути ефективним засобом захисту, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

При цьому, обраний позивачем спосіб захисту повинен бути не лише таким, що передбачений законом, а й ефективним в розумінні положень Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до ст.13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Згідно зі ст.ст.8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) Суд зазначив: "Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права".

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Отже, встановивши наявність порушеного права позивача, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, встановивши порушення прав позивача, суд дійшов висновку про необхідність захисту порушеного права шляхом стягнення з відповідача заборгованості зі сплати орендної плати за договором оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 за період з 17.01.2017 по 23.02.2017. Крім того з огляду на встановлення факту використання відповідачем земельної ділянки без достатніх правових підстав у період з 24.02.2017 по 30.06.2018 та безпідставне збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за її використання, суд застосовує до спірних правовідносин в цей період приписи ст.ст.1212 - 1214 Цивільного кодексу України, оскільки має місце факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Відповідно до ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України у відповідній редакції).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

За змістом пункту 289.1 ст.289 Податкового кодексу України і ч.1 ст.13 Закону України "Про оцінку земель" для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності обов'язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими і затвердженими нормативами (ст.1 Закону України "Про оцінку земель").

Тобто нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності.

Згідно з п.п.34, 35 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції сільської, селищної, міської ради належить вирішення на пленарних засіданнях питань регулювання земельних відносин; затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України.

Рішенням Костянтинівської міської ради "О положении о размерах арендной платы за землю" від 26.05.2011 №6/7-144 затверджено положення про розмір орендної плати за землю на територію Костянтинівської міської ради, ставки орендної плати встановлюються в такому розмірі: магазини, кафе, торгівельні павільйони - 10% від грошової оцінки конкретної ділянки, 3% землі житлової і громадської забудови, промисловості, транспорту тощо.

Як убачається зі змісту договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 6239717,93 грн. При цьому, орендна плата вноситься орендарем щомісячно рівними частками не пізніше 15 днів наступного за останнім календарним днем звітного місяця до місцевого бюджету на рахунок власника землі у розмірі 379076,20 грн в рік, в тому числі: за частку земельної ділянки під капітальною забудовою площею 0,5397 га - 10% від нормативної грошової оцінки, що складає 274120,94 грн; за частку земельної ділянки під проїздами і проходами площею 0,6888 га - 3% від нормативної грошової оцінки, що складає 104955,26 грн.

З розрахунку, який долучений прокурором до позовної заяви вбачається, що останній просить суд стягнути на користь позивача орендну плату за землю за період з січня місяця 2017 по червень місяць 2018 на загальну суму 475109,89 грн із врахуванням сплаченого відповідачем, згідно інформаційної довідки Костянтинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області №479/9/05-14-07-13 від 09.07.2018, земельного податку у 2017 році та за 6 місяців 2018 року на загальну суму 77200,00 грн.

За результатами здійсненої перевірки нарахування прокурором заявленої до стягнення суми орендної плати судом встановлено, що її розмір відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства і є арифметично вірним, а тому вимоги прокурора в інтересах держави в особі Костянтинівської міської ради підлягають задоволенню, внаслідок чого стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума несплаченої відповідачем орендної плати за договором оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 за січень - лютий місяці 2017 та сума орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди у період з березня місяця 2017 по червень місяць 2018.

Крім цього суд зазначає, що наявними в матеріалах справи документами не підтверджується сплата Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка" орендної плати за землю до дати закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки №1057/1 від 23.02.2012, оскільки у поданій третьою особою податковій декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) вказано кадастровий номер іншої земельної ділянки.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Керівника Костянтинівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Костянтинівської міської ради про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" 475109,89 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно положень п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на відповідача та підлягає стягненню на користь особи, яка його сплатила.

Керуючись ст.ст.74, 129, 238 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (03039, м.Київ, проспект Науки, будинок 8, ідентифікаційний код 32104254) на користь Костянтинівської місцевої прокуратури (85114, Донецька обл., місто Костянтинівка, вул.О.Тихого, будинок 260, ідентифікаційний код 34898855) 475109 (чотириста сімдесят п'ять тисяч сто дев'ять) грн 89 коп орендної плати за землі.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (03039, м.Київ, проспект Науки, будинок 8, ідентифікаційний код 32104254) на користь Прокуратури Донецької області (87500, Донецька обл., місто Маріуполь, вул.Університетська, будинок 6, ідентифікаційний код 25707002) витрати по сплаті судового збору в розмірі 7126 (сім тисяч сто двадцять шість) грн 65 коп.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п.17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 27.12.2018

Суддя Ю.М. Смирнова