ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"19" грудня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/163/17

Господарський суд Одеської області у складі судді Щавинської Ю.М.

секретар судового засідання Шейнцис О.О.

при розгляді справи за позовом: Першого заступника військового прокурора Київського гарнізону (01014, м. Київ, вул. П.Болбочана, 8а) в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України (03168, м.Київ, Повітрофлотський проспект, 6);

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Данлін" (65062, м. Одеса, вул. Педагогічна, буд. 25/48);

до відповідача-2: Концерну "Техвоєнсервіс" (03168, м.Київ, Повітрофлотський проспект, 6);

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державного підприємства "Одеський автомобільний ремонтний завод" (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 4);

про визнання недійсним договору

за участю представників сторін:

прокурор: Голуб І.О. - посвідчення № 050610 від 21.08.2018,

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність № 220/456/д від 20.12.2017р.,

від відповідача-1: ОСОБА_2 - довіреність № б/н від 02.07.2018р.,

від відповідача-2: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

В С Т А Н О В И В:

20.01.2017р. Перший заступник військового прокурора Київського гарнізону звернувся до господарського суду в інтересах Міністерства оборони України та Концерну «Техвоєнсервіс» звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Данлін» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №3 від 03.12.2015 року укладеного між Концерном «Техвоєнсервіс» та ТОВ «Данлін» і повернення сторін у первинний стан.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає про недійсність укладеного між Концерном «Техвоєнсервіс» та ТОВ «Данлін» договору відступлення права вимоги №3 від 03.12.2015р. у звязку із невідповідністю його умов вимогам закону, оскільки спірним договором контрагенти, не замінюючи кредитора у зобов'язанні, фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, проте чинним законодавством уступка прав стягувача за рішенням суду шляхом укладання цивільно-правової угоди не передбачена. Тому, посилаючись на ст. 203, 215, 216 ЦК України, звернувся до суду з наведеним позовом.

Ухвалою господарського суду Одеської області (суддя Гуляк Г.І.) від 23.01.2017р. порушено провадження у справі № 916/163/17 із призначенням до розгляду в засіданні суду. Вказаною ухвалою судом було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3 підприємство «Одеський автомобільний ремонтний завод».

20.02.2017 від представника позивача надійшли пояснення на позов прокурора, в яких просить врахувати те обставину, що рухоме та нерухоме майно ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод» є військовим майном, яке раніше було закріплено за військовими частинами 58651, А3926.

06.03.2017 від представника позивача надійшли додаткові пояснення на позов прокурора. В цих поясненнях представник позивача наводить, що відповідач 2 визнаний банкрутом, органом управління його майном є Міністерство оборони України. Окрім того, представник позивача зазначає, що договір про відступлення права вимоги №3 від 03.12.2015 має ознаки договору факторингу та, оскільки ТОВ «Данлін» не є фінансовою установою, не має відповідної ліцензії НБУ, а тому не могло укладати вказаний договір.

20.03.2017 відповідач 1 надав до суду відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення обґрунтовує тим, що позивач не навів в позові належної аргументації щодо порушення прав позивача укладенням оспорюваного договору, що не є за своєю правовою природою договором факторингу, оскільки не має на меті отримання прибутку. Водночас, відповідач 1 зазначає, що на укладення оспорюваного договору не потрібна згода боржника, відчуження майна ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод» за цим правочином не здійснювалось та майно останнього не є військовим (т.1 а.с. 118-128).

22.03.2017р. ТОВ «Данлін» було подано до суду зустрічну позовну заяву до Військового прокурора Київського гарнізону в особі Міністерства оборони України та Концерну «Техвоєнсервіс» про усунення перешкод у веденні господарської діяльності.

Ухвалою суду від 23.03.2017р. суддею Гуляк Г.І. зустрічну позовну заяву ТОВ «Данлін» було повернуто без розгляду.

Ухвалою суду від 23.03.2017р. суддею Гуляк Г.І. було зупинено провадження у справі №916/163/17 до розгляду Одеським апеляційним господарським судом апеляційної скарги ТОВ «Данлін» на ухвалу суду від 23.03.2017р. про повернення зустрічної позовної заяви без розгляду та повернення матеріалів справи до суду.

19.04.2018р. матеріали справи було повернуто до Господарського суду Одеської області.

Розпорядженням керівника апарату суду від 22.05.2018р., у звязку з настанням обставин, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи №916/163/17, а саме: перебування судді Гуляк Г.І. на тривалому лікарняному з 05.04.2018р., з метою дотримання строків розгляду справи, призначено повторний автоматичний розподіл справи №916/163/17, за результатами якого справу № 916/163/17 розподілено судді Щавинській Ю.М.

29.05.2018р. суддею Господарського суду Одеської області Щавинською Ю.М. прийнято до свого провадження справу №916/163/17 за позовом Першого заступника військового прокурора Київського гарнізону в особі Міністерства оборони України та Концерну «Техвоєнсервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Данлін», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державного підприємства «Одеський автомобільний ремонтний завод» про визнання недійсним договору.

Ухвалою суду від 29.05.2018р. справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання на «02» липня 2018р. о 14год.00хв.

19.06.2018 від Концерну Техвоєнсервіс» до суду надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи без участі представника останнього (т.2 а.с.42).

Ухвалою суду від 02.07.2018р. підготовче засідання у справі №916/163/17 відкладено на « 11» липня 2018р.

11.07.2018 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача 1, в якій наведені підстави визнання недійсним оспорюваного правочину викладені раніше в додаткових поясненнях представника позивача від 06.03.2017 (т.2 а.с.60-64).

Ухвалою від 11.07.2018р. строк підготовчого провадження продовжено до 29.08.2018р. та відкладено підготовче засідання на 13.08.2018р.

Ухвалою від 13.08.2018р. закрито підготовче провадження у справі №916/163/17 із призначенням справи до судового розгляду по суті в засіданні суду на 27.08.2018р. о 15 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 27.08.2018р., приймаючи до уваги необхідність дослідження доказів та проведення судових дебатів, а також клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, у судовому засіданні по справі №916/163/17 оголошено перерву до « 19» вересня 2018р. об 11год.15хв.

Ухвалою суду від 19.09.2018р. змінено процесуальний статус Концерну «Техвоєнсервіс» у справі №916/163/17 на співвідповідача, судове засідання відкладено на « 25» вересня 2018р. о 10год.00хв.

Ухвалою суду від 25.09.2018р. за клопотанням Концерну «Техвоєнсервіс» розгляд справи №916/163/17 розпочато спочатку, підготовче засідання у справі №916/163/17 призначено на "22" жовтня 2018р. о 14год.30хв.

Ухвалою суду від 22.10.2018р. закрито підготовче провадження у справі № 916/163/17, справу до розгляду по суті в засіданні суду на « 21» листопада 2018 р. об 11:00.

19.11.2018 від представника позивача надійшли додаткові пояснення, в яких останній зазначає про правову позицію Великої палати Верховного Суду, наведену в постанові від 11.09.2018 по справі №909/968/16, та просить врахувати її при оцінці доказів по справі (т.3 а.с.83-86).

У судовому засіданні 21.11.2018р. оголошено протокольну перерву до « 19» грудня 2018р. о 10год.30хв.

В судовому засіданні 19.12.2018 приймав участь прокурор, позов підтримав, інших заяв та клопотань не заявляв.

Представник позивача приймав участь у судовому засіданні 19.12.2018, позов підтримав, інших заяв та клопотань не заявляв.

Представник відповідача 1 в судове засідання 19.12.2018 зявився, заперечував проти задоволення позову з підстав наведених у відзиві, інших заяв та клопотань не заявив.

Представник відповідача 2 в судове засідання 19.12.2018 не зявився, правом на надання відзиву не скористався, інших заяв та клопотань не заявив.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, в судове засідання не зявився, заяв та клопотань не заявив.

Суд установив, що 03.12.2015 між Концерном «Техвоєнсервіс» (Первісний кредитор), в особі тимчасово виконуючого обовязки генерального директора ОСОБА_4 та ТОВ «Данлін» (Новий кредитор), в особі директора ОСОБА_5, укладеного договір про відступлення права вимоги №3 (надалі договір) (т.1 а.с.69-71).

Відповідно до п.п. 1, 2 наведеного договору відповідач 2 відступив відповідачу 1 право вимоги до боржника Державного підприємства «Одеський автомобільний ремонтний завод» належного виконання обовязку, підтвердженого ухвалою господарського суду Одеської області по справі №1-23-32/135-08-4825 від 01.07.2014, а саме сплатити заборгованість у сумі 165 913,30 грн.

Згідно з п. 3 договору сума договору складає 165 913,30 грн. Новий кредитор сплачує первісному кредитору суму, вказану в п. 3 договору в день укладення цього договору на рахунок №260081899 в ПАТ «Комерційний індустріальний банк», МФО 322540.

Відповідно до п. 4 договору права вимоги переходять до нового кредитора після повної сплати на користь первісного кредитора суми, передбаченої п. 3 даного договору та підписання цього договору. До нового кредитора переходять права вимоги в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав та зазначені у п.2 цього договору.

Згідно з п. 17 договору такий набирає чинності з моменту його укладання сторонами та діє до повного виконання прийнятих на себе зобов'язань. Цей договір вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін.

Також 03.12.2015 між відповідачами на виконання умов договору було складено акт приймання-передачі відступлених прав, відповідно до якого Концерном «Техвоєнсервіс» передано, а ТОВ «Данлін» набуто належне первісному кредитору право вимагати від боржника належного виконання обов'язку, підтвердженого ухвалою господарського суду Одеської області по справі №1-23-32/135-08-4825 від 01.07.2014, а саме сплати заборгованості у сумі 165 913,30 грн.

Окрім того, 04.12.2015р. ТОВ «Данлін» на виконання умов договору №3 від 03.12.2015р. було переказано на рахунок Концерну «Техвоєнсервіс» грошові кошти у розмірі 165 913,30 грн, що вбачається з платіжного доручення №10 від 04.12.2015 (т.1 а.с. 72) та не заперечується сторонами по справі.

Водночас укладений між відповідачами договір про відступлення прав вимоги став підставою для звернення відповідачем до господарського суду із заявою про заміну кредитора по справі №1-23-32/135-08-4825 про банкрутство державного підприємства «Одеський автомобільний ремонтний завод» з Концерну «Техвоєнсервіс» на ТОВ «Данлін» (т.1 а.с. 135).

Інших належних та допустимих доказів учасниками справи до суду не надано.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини регулюються наступними нормами права.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що прокурор та позивач не довів наявність факту порушення, невизнання чи оспорення відповідачами прав та охоронюваних законом інтересів Міністерства як уповноваженого органу на управління майном ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод». Сам факт відступлення прав вимоги до ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод» не свідчить про порушення прав Міністерства оборони України, оскільки у будь-якому випадку у межах справи №1-23-32/135-08-4825 про банкрутство державного підприємства з метою задоволення вимог кредиторів реалізація майна боржника можлива у випадку відсутності у останнього коштів для задоволення вимог як ТОВ «Данлін», так і інших кредиторів.

Окрім того, суд установив, що в результаті укладення оспорюваного договору від 03.12.2015 обсяг майнових зобов'язань Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський автомобільний ремонтний завод» не змінився, оскільки до нового кредитора перейшли права в тому ж розмірі, що вони існували у первісного кредитора, не змінився і строк їх погашення.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III "Про банки і банківську діяльність", у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 350 Господарського кодексу України факторинг визначений як передання чи зобов'язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов'язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб'єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Водночас із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п'ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб'єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов'язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов'язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов'язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Враховуюче викладене вище, суд дійшов висновку, що укладений між відповідачами договір про відступлення прав вимоги №3 від 03.12.2015р. не є договором факторингу, оскільки ТОВ «Данлін» було сплачено на користь Концерну «Техвоєнсервіс» грошові кошти у розмірі вартості відступленого права вимоги до ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод», а тому відсутній факт отримання прибутку новим кредитором за даною угодою. При цьому, суд зауважує, що до ТОВ «Данлін» перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, що відповідає вимогам ст. 514 ЦК України.

Правова позиція суду з цього питання узгоджується з правовою позицією Великої палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.09.2018 по справі №909/968/16, та правовою позицією Касаційного господарського суду Верховного суду, наведеною в постанові від 09.10.2018 по справі №916/2005/17.

Інші доводи позивача щодо недійсності договору про відступлення прав вимоги №3 від 03.12.2015р. не спростовують наведених вище висновків суду.

Приймаючи до уваги відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати не підлягають розподілу.

Керуючись ст.ст. 129,232,233,236-238,240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Першого заступника військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони до Товариства з обмеженою відповідальністю "Данлін" відмовити.

2. У задоволенні позову Першого заступника військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони до Концерну "Техвоєнсервіс" відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 28 грудня 2018 р.

Суддя Ю.М. Щавинська