ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2018 р. Справа№ 910/11650/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Фонду державного майна України

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 19.09.2018

за заявою Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт»

про забезпечення позову

у справі № 910/11650/18 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт»

до Фонду державного майна України

про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2018 у справі № 910/11650/18 заяву Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено Фонду державного майна України вчиняти будь-які дії, направленні на проведення відчуження майна, в цілому або його частинами через організаторів, зокрема на біржах, укладати договори на проведення торгів щодо продажу майна, що розраховане за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ленська, 45 (адміністративна будівля літера Д-2 інвентарний № 1-0001 загальною площею 639,6 м2; будинок культури літера А-2 інвентарний № 1-0002 загальною площею 2042,6 м2; їдальня літера Б-2 інвентарний № 1-0003 загальною площею 3323,7 м2; корпус № 2 літера У-5 інвентарний № 1-0005 загальною площею 5852,12 м2; корпус № 9 літера Е інвентарний № 1-0015; корпус № 11 літери В, В1 інвентарний № 1-0010 загальною площею 310,5 м2; побутове приміщення літера О інвентарний № 1-0033 загальною площею 45,1 м2; магазин літера Н інвентарний № 1-0034 загальною площею 152,1 м2; корпус № 1 літера Т-5 інвентарний № 1-0004 загальною площею 2892,43 м2; колишня їдальня літера І інвентарний № 1-0007 загальною площею 572,8 м2; лікувально-діагностичне відділення літера Ф-3 інвентарний № 1-0043 загальною площею 4741,5 м2; склад РЄУ літера М інвентарний № 1-0035 загальною площею 93,6 м2.

Не погоджуючись із згаданою ухвалою, Фонд державного майна України оскаржив її в апеляційному порядку, просив скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначив про необґрунтованість постановленої ухвали. За твердженнями апелянта, відсутні будь-які обставини, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення у даній справі або елективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних права або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду. На переконання апелянта, забезпечення позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав, передбачених ч. 2 ст. 136 ГПК України. З тексту оскаржуваної ухвали не зрозуміло, на думку скаржника, які саме права позивача порушено та яким чином забезпечення позову захистить ці права, судом при вирішенні питання щодо вжиття заходів забезпечення позову не досліджено цих питань, що вказує на упередженість суду при постановлені оскаржуваної ухвали тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін. Зокрема, зазначав, що оскаржувана ухвала є достатньо обґрунтованою належними а допустимими доказами, які свідчать про необхідність саме такого виду забезпечення позову. За твердженнями позивача, наразі відповідач готує спірне майно до продажу, що свідчить про вчинення ним дій, направлених на передпродажну підготовку об'єкта, у випадку продажу якого виконати рішення суду буде неможливим, адже проведення торгів з реалізації фактично зневелює позовні вимоги тощо.

В доповненнях до апеляційної скарги, поданих поза межами встановленого ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2019 строку (до 10.12.2018), Фонд державного майна України повідомив, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2018 задоволено заяву позивача про виправлення помилки та виправлено помилку в п. 5 її резолютивної частини, зокрема, зазначено, що «Ухвала є виконавчим документом, набирає законної сили з 19.09.2018, дійсна до пред'явлення до виконання до 19.09.2021 та може бути оскаржена в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України». За твердженнями апелянта, йому вказана заява не надходила, а ухвала суду від 23.11.2018 у справі № 910/11650/18 в супереч вимогам ст. 328 ГПК України винесена без виклику сторін. На переконання апелянта, окреме оскарження ухвали про виправлення описки не матиме наслідків скасування заходів забезпечення позову, відтак апелянт вважає за необхідне оскаржувати ухвалу від 19.09.2018, скасування першої фактично означає втрату чинності й ухвали про виправлення описки.

Клопотання Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» про відкладення розгляду справи в зв'язку з відрядженням представника, яке до початку судового засідання 20.12.2018 надійшло на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду, залишено без розгляду як не підписане електронним цифровим підписом, як того вимагають приписи чинного законодавства.

В судове засідання апеляційної інстанції 20.12.2018 з'явився представник відповідача, представник позивача не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду не надіслав, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити повністю.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, Приватне акціонерне товариство «Приазовкурорт» (далі - ПрАТ «Приазовкурорт», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду державного майна України про визнання за позивачем права власності на реконструйовані об'єкти нерухомого майна, розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ленська, 45 (адміністративна будівля літера Д-2 інвентарний № 1-0001 загальною площею 639,6 м2; будинок культури літера А-2 інвентарний № 1-0002 загальною площею 2042,6 м2; їдальня літера Б-2 інвентарний № 1-0003 загальною площею 3323,7 м2; корпус № 2 літера У-5 інвентарний № 1-0005 загальною площею 5852,12 м2; корпус № 9 літера Е інвентарний № 1-0015; корпус № 11 літери В В1 інвентарний № 1-0010 загальною площею 310,5 м2; побутове приміщення літера О інвентарний № 1-0033 загальною площею 45,1 м2; магазин літера Н інвентарний № 1-0034 загальною площею 152,1 м2; корпус № 1 літера Т-5 інвентарний № 1-0004 загальною площею 2892,43 м2; колишня їдальня літера Г інвентарний № 1-0007 загальною площею 572,8 м2; лікувально-діагностичне відділення літера Ф-3 інвентарний № 1-0043 загальною площею 4741,5 m2; склад РЄУ літера М інвентарний № 1-0035 загальною площею 93,6 м2).

Крім цього, позивачем подано заяву про забезпечення позову, зокрема, про вжиття заходів до забезпечення позову, а саме:

- накласти арешт на нерухоме майно, витребуване у ПрАТ «Приазовкурорт» за рішенням суду по справі №6/5009/5384/11 у власність держави в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, код ЄДРПОУ 0032945), а саме: об'єкти нерухомості, розташовані за адресою вул. Ленська, 45, м. Запоріжжя (адміністративна будівля літера Д-2 інвентарний № 1-0001 загальною площею 639,6 м2; будинок культури літера А-2 інвентарний № 1-0002 загальною площею 2042,6 м2; їдальня літера Б-2 інвентарний № 1-0003 загальною площею 3323,7 м2; корпус № 2 літера У-5 інвентарний № 1-0005 загальною площею 5852,12 м2; корпус № 9 літера Е інвентарний № 1-0015; корпус № 11 літери ВВІ інвентарний № 1-0010 загальною площею 310,5 м2; побутове приміщення літера О інвентарний № 1-0022 загальною площею 45,1 м2; магазин літера Н інвентарний № 1-0034 загальною площею 152,1 м2; корпус № 1 літера Т-5 інвентарний № 1-0004 загальною площею 2892,43 м2; колишня їдальня літера Г інвентарний № 1-0007 загальною площею 572,8 м2; лікувально-діагностичне відділення літера Ф-3 інвентарний № 1-0043 загальною площею 4741,5 м2; склад РЄУ літера М інвентарний № 1-0035 загальною площею 93,6 м2);

- заборонити Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, код ЄДРПОУ 0032945) відчужувати, розпоряджатися і користуватися майном, яке витребуване у ПрАТ «Приазовкурорт» за рішенням суду по справі №6/5009/5384/11 у власність держави в особі Фонду державного майна України, а саме: об'єкти нерухомості, розташовані за адресою вул. Ленська, 45, м. Запоріжжя (адміністративна будівля літера Д-2 інвентарний № 1-0001 загальною площею 639,6 м2; будинок культури літера А-2 інвентарний № 1-0002 загальною площею 2042,6 м2; їдальня літера Б-2 інвентарний № 1-0003 загальною площею 3323,7 м2; корпус № 2 літера У-5 інвентарний № 1-0005 загальною площею 5852,12 м2; корпус № 9 літера Е інвентарний № 1-0015; корпус № 11 літери В В1 інвентарний № 1-0010 загальною площею 310,5 м2; побутове приміщення літера О інвентарний № І-ООЗЗ загальною площею 45,1 м2; магазин літера Н інвентарний № 1-0034 загальною площею 152,1 м2; корпус № 1 літера Т-5 інвентарний № 1-0004 загальною площею 2892,43 м2; колишня їдальня літера Г інвентарний № 1-0007 загальною площею 572,8 м2; лікувально-діагностичне відділення літера Ф-3 інвентарний № 1-0043 загальною площею 4741,5 м2; склад РЄУ літера М інвентарний № 1-0035 загальною площею 93,6 м2);

- заборонити Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, код ЄДРПОУ 0032945) вчиняти будь-які дії, направлені на проведення відчуження майна, що розташоване за адресою вул. Ленська, 45, м. Запоріжжя (адміністративна будівля літера Д-2 інвентарний № 1-0001 загальною площею 639,6 м2; будинок культури літера А-2 інвентарний № 1-0002 загальною площею 2042,6 м2; їдальня літера Б-2 інвентарний № 1-0003 загальною площею 3323,7 м2; корпус № 2 літера У-5 інвентарний № 1-0005 загальною площею 5852,12 м2; корпус № 9 літера Е інвентарний № 1-0015; корпус № 11 літери В В1 інвентарний № 1-0010 загальною площею 310,5 м2; побутове приміщення літера О інвентарний № 1-0033 загальною площею 45,1 м2; магазин літера Н інвентарний № 1- 0034 загальною площею 152,1 м2; корпус № 1 літера Т-5 інвентарний № 1-0004 загальною площею 2892,43 м2; колишня їдальня літера Г інвентарний № 1-0007 загальною площею 572,8 м2; лікувально-діагностичне відділення літера Ф-3 інвентарний № 1-0043 загальною площею 4741,5 м2; склад РЄУ літера М інвентарний № 1-0035 загальною площею 93,6 м2), в цілому або його частинами через організаторів, зокрема на біржах, укладати договори на проведення торгів щодо продажу майна, що розташоване за адресою: вул. Ленська, 45, м. Запоріжжя (адміністративна будівля літера Д-2 інвентарний № 1-0001 загальною площею 639,6 м2; будинок культури літера А-2 інвентарний № 1-0002 загальною площею 2042,6 м2; їдальня літера Б-2 інвентарний № 1-0003 загальною площею 3323,7 м2; корпус № 2 літера У-5 інвентарний № 1-0005 загальною площею 5852,12 м2; корпус № 9 літера Е інвентарний № 1-0015; корпус № 11 літери В В1 інвентарний № 1-0010 загальною площею 310,5 м2; побутове приміщення літера О інвентарний № І-ООЗЗ загальною площею 45,1 м2; магазин літера Н інвентарний № 1-0034 загальною площею 152,1 м2; корпус № 1 літера Т-5 інвентарний № 1-0004 загальною площею 2892,43 м2; колишня їдальня літера Г інвентарний № 1-0007 загальною площею 572,8 м2; лікувально- діагностичне відділення літера Ф-3 інвентарний № 1-0043 загальною площею 4741,5 м2; склад РЄУ літера М інвентарний № 1-0035 загальною площею 93,6 м2), затверджувати протоколи торгів з продажу майна, що розташоване за адресою: вул. Ленська, 45, м. Запоріжжя (адміністративна будівля літера Д-2 інвентарний № 1-0001 загальною площею 639,6 м2; будинок культури літера А-2 інвентарний № 1-0002 загальною площею 2042,6 м2; їдальня літера Б-2 інвентарний № 1-0003 загальною площею 3323,7 м2; корпус № 2 літера У-5 інвентарний № 1-0005 загальною площею 5 852,12 м2; корпус № 9 літера Е інвентарний № 1-0015; корпус № 11 літери В В1 інвентарний № 1-0010 загальною площею 310,5 м2; побутове приміщення літера О інвентарний № І-ООЗЗ загальною площею 45,1 м2; магазин літера Н інвентарний № 1-0034 загальною площею 152,1 м2; корпус № 1 літера Т-5 інвентарний № 1-0004 загальною площею 2892,43 м2; колишня їдальня літера Г інвентарний № 1-0007 загальною площею 572,8 м2; лікувально-діагностичне відділення літера Ф-3 інвентарний № 1-0043 загальною площею 4741,5 м2; склад РЄУ літера М інвентарний № 1-0035 загальною площею 93,6 м2.

Згадана заява мотивована існуванням реальної загрози ускладнення виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову.

За приписами ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положеннями ч.1 ст. 137 ГПК України визначено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об'єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

З аналізу згаданих положень закону видно, що заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. Проте особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу забезпечення позову є обов'язковим.

В ході вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника про необхідність вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника про забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім цього, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року в справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Поняття «ефективний засіб», за висновками Європейського суду з прав людини (рішення від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії»), передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

В ході вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, заявник вказував, що проведення відповідачем торгів щодо продажу спірного майна зробить неможливим виконання рішення господарського суду. На переконання заявника, продаж майна потягне за собою прийняття Фондом державного майна України відповідних рішень (про затвердження результатів торгів) та вчинення відповідних дій (підписання контракту із переможцем торгів), що в свою чергу стане підставою для ініціювання позивачем судових справ з метою визнання недійсними результатів таких торгів та укладеного за його наслідками контракту, та відповідно ускладнить поновлення порушених прав позивача.

За твердженнями заявника, підготовка спірного майно до продажу, що не було спростовано відповідачем, свідчить про вчинення ним дій, направлених на передпродажну підготовку об'єкта, у випадку продажу якого виконати рішення суду буде неможливим, оскільки проведення торгів з реалізації фактично зневелює позовні вимоги.

За приписами ч. 3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна фізична та юридична особа згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Зі змісту заяви про забезпечення позову видно, що метою застосування вказаних заходів забезпечення позову є лише недопущення відчуження спірних об'єктів нерухомого майна, яке в момент пред'явлення позову перебуває у власності відповідача, що може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду та поновлення порушеного права позивача.

З огляду на обґрунтованість доводів заявника з приводу наслідків незастосування заходів забезпечення позову, зокрема, існуючої вірогідності відчуження спірних об'єктів нерухомого майна, вимоги щодо визнання права власності на які є предметом даного позову, місцевий суд дійшов правомірного висновку про обґрунтованість заяви ПрАТ «Приазовкурорт» в частині заборони Фонду державного майна України вчиняти будь-які дії, направленні на проведення відчуження майна, в цілому або його частинами через організаторів, зокрема на біржах, укладати договори на проведення торгів щодо продажу цього майна. Відповідно в задоволені іншої частини заяви позивача про забезпечення позову, зокрема, шляхом накладення арешту на спірне майно законно відмовлено, адже вжиття судом заходів забезпечення позову у вигляді заборони відповідачу вчиняти будь-які дії, направлені на проведення відчуження майна, унеможливить вчинення будь-яких інших дій з цим майном.

Вжиті місцевим судом заходи забезпечення позову відповідають вимогам ч. 1 ст. 137 ГПК України та сприяють ефективному захисту і відновленню порушених прав та інтересів заявника.

За таких обставин, ухвала місцевого суду є законною, обґрунтованою обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування ухвали суду апеляційний господарський суд не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні (ухвалі) висновків.

Керуючись ст.ст. 240, 255, 269-270, 271, 273, 275, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фонду державного майна України залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.09.2018 у справі № 910/11650/18 - без змін.

Матеріали оскарження у справі № 910/11650/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 26.12.2018

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук