РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.12.2018Справа № 910/8608/18

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ТД Гурмандіз"
доКомпанії Guil SRL Semplificata
простягнення 35772,00 Євро
Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники сторін:

від позивачаКалачик В.В., довіреність від 01.06.2018;
від відповідачане з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Гурмандіз" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Компанії Guil SRL Semplificata 35772,00 Євро, з яких: 29372,00 Євро основної заборгованості, 6400,00 Євро штрафу та 2984,14 Євро пені.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами контракту №2410 від 24.10.2017 в частині поставки товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2018, після усунення позивачем обставин, які стали підставою для залишення позовної заяви без руху, відкрито провадження у справі №910/8608/18; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 22.08.2018; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

У підготовчому засіданні 22.08.2018 було оголошено перерву до 27.09.2018. Відповідачу направлено виклик у судове засідання 22.08.2018 в порядку ст.ст.120-121 Господарського процесуального кодексу України.

27.09.2018 у підготовчому засіданні було оголошено перерву до 24.10.2018. Відповідачу направлено виклик у судове засідання 24.10.2018 в порядку ст.ст.120-121 Господарського процесуального кодексу України.

24.10.2018 через канцелярію суду від позивача надійшли додаткові документи по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 закрито підготовче провадження у справі №910/8608/18 та призначено справу до судового розгляду по суті; судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 22.11.2018.

У судовому засіданні 22.11.2018 було оголошено перерву до 12.12.2018. Сторонам направлено виклик у судове засідання 12.12.2018 в порядку ст.ст.120-121 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судове засідання 12.12.2018 з'явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання 12.12.2018 свого представника не направив, про причини його неявки суд не повідомив. Стосовно повідомлення вказаного учасника судового процесу про розгляд справи №910/8608/18, суд зазначає наступне.

Частиною 5 ст.176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст.242 цього Кодексу, та з додержанням вимог ч.4 ст.120 цього Кодексу.

Відповідно до ч.11 ст.242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, враховуючи те, що відповідач є нерезидентом, ухвали суду були направлені судом рекомендованими листами із повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в контракті №2410 від 24.10.2017.

Однак, конверти з ухвалами Господарського суду міста Києва були повернуті до суду відділенням поштового зв'язку з відміткою "за зазначеною адресою не знаходиться".

Згідно з п.5 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу вищенаведених положень законодавства, день проставлення на поштовому конверті відмітки "за зазначеною адресою не знаходиться" за адресою місцезнаходження відповідача, вважається днем вручення останньому відповідної ухвали суду.

Згідно з ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2018, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 12.12.2018 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

24.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТД Гурмандіз" (покупець, позивач) та Компанією Guil SRL Semplificata (продавець, відповідач) було укладено контракт №2410 (далі - контракт) відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив продукти харчування (в подальшому "товар") згідно з рахунками -фактурами і специфікаціям до даного контракту, складених окремо на кожну партію товару, в яких вказані найменування, кількість і ціна товару, і які є невід'ємними частинами цього контракту (п.1.1), кількість товару буде обумовлено в рахунок-фактурах до даного контракту (п.2.1), оплата за товар визначається в Euro (п.3.1), ціна за одиницю товару зазначена в рахунку-фактурі до даного контракту в Euro. У разі будь-яких змін у вартості продукції, продавець інформує покупця про це в письмовій формі (п.3.2), загальна сума контракту складається із сум всіх інвойсів за цим контрактом (євро) (п.3.3), оплата товарів проводиться в євро на підставі рахунку - фактури на умовах 100% передоплати (п.5.1), датою оплати вважається надходження грошей на рахунок продавця (п.5.4), у разі не поставки або неповної поставки товару в обумовлені договором строки, сума передоплати за непоставлений товар підлягає відрахуванню з наступного платежу покупця в строк не пізніше 89 днів з моменту передоплати. У разі, якщо замовлення не буде зроблено протягом 89 днів з моменту останнього платежу, сума передоплати за непоставлений товар підлягає поверненню на поточний рахунок покупця в строк не пізніше 89 днів з моменту передоплати. Комісія за повернення платежу на території країни продавця оплачується продавцем, комісія на території країни покупця і комісія банків - кореспондентів за рахунок покупця (одержувача коштів) (п.5.5), товар поставляється партіями. Кожна партія товару обговорюється додатково та вказується в специфікації, яка є невід'ємною частиною контракту (п.6.1), датою поставки вважається дата відвантаження товару зі складу продавця, що підтверджується транспортною накладною (п.6.2), поставка здійснюється протягом ____ днів з моменту здійснення оплати покупцем товару якщо інше не погоджено сторонами контракту (п.6.4), у разі прострочення поставки з вини продавця, після підтвердження платежу і дати доставки, останній компенсує покупцю всі понесені ним в наслідок несвоєчасної поставки втрати, а також сплачує штраф у 50 євро за кожен день прострочення (п.6.5), приймання товару за кількістю та якістю проводиться згідно з товаросупровідними документами (п.7.1), при виявленні невідповідності якості товару, що поставляється за умовами цього контракту, а також при кількісних недостачах складаються акти згідно із законодавством покупця. На підставі цих актів покупець має право пред'явити рекламацію продавцю за якістю протягом трьох місяців при наявності всієї партії забракованого товару на відповідальному зберіганні в тарі або упаковці продавця (в тих випадках, коли це неможливо, тара або упаковка повинні зберігатися окремо). Рекламації за кількістю і очевидні пошкодження повинні бути пред'явлені продавцеві в день розвантаження товару у покупця або не пізніше одного робочого дня після розвантаження товару. Вони повинні бути підтверджені підписом водія. Термін розгляду рекламації продавцем становить 20 днів (п.7.2), всі суперечки, пов'язані з даним контрактом або у зв'язку з ним, повинні бути розглянуті найближчим по розташуванню до місця роботи покупця судом загальної юрисдикції (п.11.2), даний контракт дійсний з дня підписання і діє до 31.12.2018. Якщо жодна зі сторін за 30 днів до закінчення терміну дії договору не заявить про його розірвання, договір автоматично вважається пролонгованим на один рік (п.12.5).

Як свідчать матеріали справи, позивачем на підставі укладеного між сторонами контракту було перераховано на рахунок відповідача передоплату за товар на загальну суму 65216,00 Євро, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті №353 від 21.12.2017.

Відповідно до митної декларації UA209140/2018/105753 від 30.01.2018 відправником - Guil SRL Semplificata на адресу одержувача - Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Гурмандіз" 30.01.2018 поставлено готові харчові продукти з м'яса із свинини окіст і його відруби: прошутто, загальною вагою - 6400 кг на суму 39040,00 євро.

31.01.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Гурмандіз" при відкритті автофургона №АО2543АМ/АО1572ХР виявило наявність вантажу в кількості 5997,8 кг, замість 6400 кг як зазначено у митній декларації, у зв'язку з чим покупцем складено акт про виявлення недостачі продукції (товару) при відкритті автофургона від 31.01.2018.

Спір у справі виник внаслідок невиконання відповідачем обов'язку щодо поставки товару у визначений договором строк, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача суму попередньої оплати на яку не поставлено товар з урахуванням недостачі товару, штраф за прострочку поставки товару та пеню за порушення валютного контролю.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч.1, ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правовою природою укладений між сторонами контракт є договором поставки.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст.662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ч.1, ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97- ВР від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, за висновками суду, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії", "Пономарьов проти України", "Агрокомплекс проти України").

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 по справі №910/5444/17 та від 05.07.2018 у справі №904/8972/17.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Наразі, як встановлено судом, виконання позивачем як покупцем свого обов'язку з перерахування відповідачу як продавцю попередньої оплати за товар на суму 65216,00 євро підтверджується належними та допустимими доказами у справі, а саме: платіжним дорученням №353 від 21.12.2017.

В той же час, в матеріалах справи наявні докази поставки відповідачем товару на суму 39040,00 євро, що підтверджується митною декларацією UA209140/2018/105753 від 30.01.2018.

При цьому суд не приймає як належний та допустимий доказ недостачі товару у кількості 402,2 кг вартістю 3196,00 євро складений Товариством з обмеженою відповідальністю "ТД Гурмандіз" акт про виявлення недостачі продукції (товару) при відкритті автофургона від 31.01.2018, оскільки відповідно до умов п.7.2 контракту рекламації щодо кількості товару повинні бути підтверджені підписом водія, якого вказаний акт не містить.

Крім того матеріали справи не містять належних та допустимих доказів пред'явлення позивачем на адресу відповідача рекламації щодо кількості товару в день його розвантаження або на наступний робочий день після розвантаження, як це передбачено умовами п.7.2 контракту.

В той же час, відповідно до п.5.5 контракту у разі не поставки або неповної поставки товару в обумовлені договором строки, сума передоплати за непоставлений товар підлягає відрахуванню з наступного платежу покупця в строк не пізніше 89 днів з моменту передоплати. У разі, якщо замовлення не буде зроблено протягом 89 днів з моменту останнього платежу, сума передоплати за непоставлений товар підлягає поверненню на поточний рахунок покупця в строк не пізніше 89 днів з моменту передоплати.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів поставки позивачу товару на всю суму здійсненої ним передоплати протягом 89 днів з моменту її перерахування, внаслідок чого, за висновками суду, строк повернення невикористаної частини передоплати є таким, що настав. Доказів протилежного матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано.

За розрахунком суду сума передоплати за непоставлений товар, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 26176,00 євро (65216,00 євро попередньої оплати - 39040,00 євро за поставлений товар), внаслідок чого позовні вимоги в цій частині визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Щодо вимог позивача про стягнення штрафу за прострочку поставки товару на суму 6400,00 євро, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

За приписами ст.230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України вказано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

При цьому, право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов'язання, визначено ч.2 ст.546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

За умовами п.6.5 контракту у разі прострочення поставки з вини продавця, після підтвердження платежу і дати доставки, останній компенсує покупцю всі понесені ним в наслідок несвоєчасної поставки втрати, а також сплачує штраф у 50 євро за кожен день прострочення.

Відповідно до умов п.6.4 контракту, копія якого наявна в матеріалах справи, поставка здійснюється протягом ____ днів з моменту здійснення оплати покупцем товару, якщо інше не погоджено сторонами контракту.

Таким чином сторони не погодили строк поставки товару, строк дії контракту встановлений до 31.12.2018, якщо жодна зі сторін за 30 днів до закінчення терміну дії договору не заявить про його розірвання, внаслідок чого у суду відсутні підстави для нарахування та стягнення з відповідача штрафу за прострочення поставки товару.

Враховуючи наведене, позовні вимоги про стягнення штрафу у розмірі 6400,00 євро задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 2984,14 євро пені за недодержання терміну валютного контролю згідно Податкового кодексу України, суд зазначає, що правовідносини в сфері валютного контролю не є компетенцією господарського суду, а контракт, який укладений між сторонами, не містить обов'язку продавця відшкодувати покупцю пеню за порушення строків валютного контролю, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Гурмандіз" до Компанії Guil SRL Semplificata підлягають задоволенню частково.

Згідно положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст.74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Компанії Guil SRL Semplificata (42124, Італія, Реджо - Емілія, вул.Камілло Бернері, 2/1, номер платника ПДФ (Partita Iva) 3) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Гурмандіз" (04080, м.Київ, вул.Костянтинівська, будинок 72, ідентифікаційний номер 38891743) 26176 (двадцять шість тисяч сто сімдесят шість) євро 00 центів основного боргу та витрати по сплаті судового збору в розмірі 13007 (тринадцять тисяч сім) грн 14 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п.17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 27.12.2018

Суддя Ю.М. Смирнова