ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2018 р. Справа№ 910/4490/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу (вх. №09.1-04.1/235/18 від 16.10.2018) Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2018

у справі №910/4490/18 (суддя - Бондаренко Г.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Булава Транс»

до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк»

про стягнення грошових коштів у розмірі 65 582,07 грн

без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Булава Транс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення 65 582,07 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв'язку із неправомірними діями відповідача, які полягали в помилковому здійсненні переказу коштів позивача та невиконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2015 у справі № 904/2474/15 про стягнення з банку суми переказу та пені, Товариство з обмеженою відповідальністю «Булава Транс» був позбавлений можливості більше ніж три роки розпоряджатися своїми коштами, а тому ним було нараховано пеню за період з 30.01.2017 по 30.01.2018, а також інфляційні та річні за період з 28.08.2015 по 30.01.2018 на суму неповернутого переказу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.07.2018 (повний текст складено 10.07.2018) у справі №910/4490/18 позов задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Булава Транс» 4 922 грн 39 коп. пені, 10 963 грн 35 коп. 3 % річних, 49 696 грн 33 коп. інфляційних втрат та 1 762 грн 00 коп. судового збору.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд з посиланням на приписи ст. ст. 173-175, 232 ГК України, ст. ст. 11, 202, 509, 629, 1066, 1073 ЦК України та встановлення обставин невиконання відповідачем у період з 28.08.2015 по 30.01.2018 судового рішення про стягнення грошових коштів, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. При цьому, оскільки відповідач ніякої заяви про застосування строку позовної давності не подавав, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосовування наслідків спливу строку позовної давності, унормованих ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк», 06.08.2018 подав до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2018 у справі №910/4490/18 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є безпідставним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм процесуального та матеріального права без належного дослідження доказів та обставин справи. Так, апелянт стверджує, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з невиконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, унормованого ст. 625 ЦК України. Також відповідач звертає увагу суду на те, що рішення суду виконано банком в повному обсязі. Щодо застосування строків позовної давності сторона вказує на те, що ним у відзиві на позовну заяву зазначалось про такі строки, проте місцевим господарським судом помилково не було прийнято наведеного до уваги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.09.2018 поновлено Публічному акціонерному товариству Комерційний Банк «Приватбанк» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2018 у справі №910/4490/18. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2018 у справі №910/4490/18. Розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2018 у справі №910/4490/18.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах» №454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

За актом прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 справу №910/4490/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

08.10.2018 до Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який згідно Акту прийняття-передачі додаткових документів від 09.10.2018 передано до Північного апеляційного господарського суду.

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Булава Транс» просить рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2018 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Позивач також зазначає, що рішення суду було виконано відповідачем лише 30.01.2018, а тому, на переконання позивача, він вправі вимагати застосування визначеної ст. 625 ЦК України відповідальності та стягнення пені. Позивач вказує на те, що відповідач не скористався наданим йому законом правом подати заяву про застосування строку позовної давності.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2018 справу №910/4490/18 прийняти до провадження визначеним складом суду, відкрито апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги призначено в порядку письмового провадження без виклику сторін.

У відповідності до ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки сторони письмово виклали свою правову позицію з даного спору, клопотань щодо розгляду справи в судовому засіданні до суду не надходило, судова колегія дійшла висновку про розгляд даної справи в порядку письмового провадження без виклику сторін згідно ст. ст. 270, 271 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

27.02.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Булава Транс", як клієнтом, та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", як банком, укладено договір №V020XQ банківського рахунку від 27.02.2008 (далі - договір), відповідно до умов якого клієнт відкриває поточний (поточні) рахунок (рахунки) у національній та іноземній валюті (у тому числі картковий (карткові) рахунки зі спеціальним режимом використання) та здійснює його (їх) розрахункове та касове обслуговування відповідно до чинного законодавства України, нормативних актів Національного банку України (далі НБУ) та умов цього договору (п. 1.1 договору).

В п. 5.3 Договору сторонами узгоджено, що у разі безпідставного або помилкового переказу грошей з рахунку, банк зобов'язується переказати (повернути) клієнту списану суму коштів і сплатити Клієнту пеню у розмірі 0,01% від суми переказу за кожен день, починаючи від дня помилкового переказу до дня повернення суми переказу.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2015 у справі № 904/2474/15, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 01.06.2016, встановлено, що 15.08.2014 та 18.08.2014 з поточного рахунку позивача № 0727, який було відкрито на виконання договору, відповідач зробив на користь іншого клієнта перерахування, всього на загальну суму 161 471,27 грн, розпоряджень на перерахування якої позивач не надавав. У зв'язку з тим, що кошти вибули з володіння позивача поза його волею, Господарським судом Дніпропетровської області частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Булава Транс" та стягнуто з ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" 161 471,27 грн, пеню в розмірі 5 126,27 грн за період прострочення з 15.08.2014 по 30.06.2015 та суму судового збору в розмірі 3 331,95 грн. В іншій частині відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Встановлені у вищенаведеному судовому рішенні обставини, в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України, не доказуються при розгляді даної справи.

26.09.2016 Господарським судом Дніпропетровської області на виконання вказаного судового рішення було видано наказ № 904/2474/15 (а.с. 83 том І), який був пред'явлений позивачем до примусового виконання (виконавче провадження № 52944270) до Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Постановою Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 12.01.2018 ВП № 52944270 виконавче провадження закінчено у зв'язку із фактичним виконанням наказу суду (а.с. 86 том І).

У відповідності до представленої позивачем виписки по рахунку в банківській установі 13.11.2017 на рахунок ТОВ «Булава Транс» було зараховано кошти в сумі 124 048,53 грн, а 30.01.2018 - 45 880,96 грн (а.с. 87-89 том І). Тобто рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2015 у справі № 904/2474/15 про стягнення неправомірно перерахованих банком коштів виконано в повному обсязі 30.01.2018.

За наведених обставин, Товариством з обмеженою відповідальністю «Булава Транс» пред'явлено до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» позов у даній справі про стягнення пені, інфляційних та річних, нарахованих на суму неповернутого банком переказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 173 ГК України, що кореспондується зі ст. 509 ЦК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Дослідивши зміст договору №V020XQ від 27.02.2008, який укладений між Товариства з обмеженою відповідальністю «Булава Транс» та ПриватБанком, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що вказаний правочин є договором банківського рахунку, правове регулювання якого здійснюється нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Статтею 1073 ЦК України унормовано, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» внормовано, що банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів (п. 32.1.). У разі помилкового переказу з рахунка неналежного платника, що стався з вини банку, цей банк зобов'язаний переказати відповідну за рахунок власних коштів суму переказу на рахунок неналежного платника, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня помилкового переказу до дня повернення суми переказу на рахунок неналежного платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором (п. 32.3.2).

Частиною 6 ст. 232 ГК України унормовано, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Тобто, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Таким чином, сторони у договорі вправі на основі вільного волевиявлення самостійно визначити інший строк, протягом якого буде здійснюватись нарахування штрафних санкцій. Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що якщо умовами договору сторони передбачили, що пеня нараховується за весь період часу, протягом якого не виконано зобов'язання, то нарахування пені не припиняється за період прострочення зобов'язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано, а здійснюється за весь період до моменту належно виконання стороною свого зобов'язання (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 №3-53гс15).

При цьому, судова колегія вважає за необхідне зауважити, що постановлення у даній справі рішення про стягнення з банку помилково перерахованого переказу не припиняє договірних зобов'язань за договором банківського рахунку.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, сторони договору в його п. 5.3 визначили інший розмір та порядок нарахування пені, а саме встановили її розмір на рівні 0,01 % від суми переказу та визначили її нарахування до дня остаточного повернення суми переказу. Тобто приписи ч. 6 ст. 232 ГК України у даних правовідносинах не застосовуються.

Приймаючи до уваги обставини виконання відповідачем рішення суду та повернення помилково перерахованих коштів в повному обсязі лише 30.01.2018, а також з огляду на те, що приписи ч. 6 ст. 232 ГК України до спірних правовідносин не застосовуються, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в сумі 4 922,39 грн, нарахованої за період з 30.01.2017 по 30.01.2018 з урахуванням часткового повернення коштів.

Доводи апеляційної скарги відносно застосування наслідків спливу строку позовної давності судовою колегією не можуть бути прийняті до уваги, як підстава для скасування оскаржуваного рішення, оскільки, як слушно зауважив Господарський суд міста Києва, клопотання про застосування строків позовної давності у даній справі відповідачем не подавалось. При цьому, посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на правову позицію Верховного суду України щодо правового застосування приписів ст. 232 ГК України, ст. ст. 266, 258 ЦК України не може бути розцінена судом як заява про застосування строків позовної давності, а тому апеляційна інстанція вважає, що місцевим господарським судом цілком правомірно не було застосовано приписи ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом вищенаведеної норми права нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, апеляційна інстанція вважає за необхідне зауважити, що наявність судового рішення про стягнення з відповідача коштів (переказу та нарахованої пені), яке боржник не виконував впродовж тривалого періоду, не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 ЦК України за відповідний період.

Твердження апелянта про те, що приписи статті 625 ЦК України регулюють зобов'язальні правовідносини та поширюються на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду (договірне зобов'язання) та не застосовуються до спірних правовідносин, які виникли з виконання судового рішення не є обґрунтованими з огляду на наступне.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондується з обов'язком боржника з такої сплати.

З аналізу норм ст. 625 ЦК України випливає, що у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 травня 2018 № 686/21962/15-ц відступила від правової позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, яка полягала у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України) та постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, яка полягала у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, а також з огляду на те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача індексу інфляції нарахованого на суму боргу та 3 % річних ґрунтуються на законі і не охоплюють період за який питання про їх нарахування було вирішено, а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання (рішення суду), судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення інфляційних та річних, які були нараховані відповідачем за період з 28.08.2015 по 30.01.2018 з урахуванням часткової оплати.

Колегія суддів вихиляє доводи апелянта про те, що на час вирішення даної справи у суді рішення суду повністю виконано відповідачем, оскільки наведене не звільняє відповідача від відповідальності, унормованої ст. 625 ЦК України, за період, який передував виконанню грошового зобов'язання.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія встановила, що у даному випадку скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та, відповідно, їх задоволення. Відтак порушень норм матеріального права судом апеляційної інстанції не встановлено.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2018 у справі № 910/4490/18 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2018 підлягає залишенню без задоволення.

Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2018 у справі №910/4490/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2018 у справі №910/4490/18 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2018 у справі № 910/4490/18.

4. Справу №910/4490/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська