РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2018Справа № 910/2039/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (04053, м.Київ, ПРОВУЛОК НЕСТОРІВСЬКИЙ, будинок 3-5)
до за участю про1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» (10100, Російська Федерація, м. Москва, вул. М'ясницька, б. 30/1/2, буд. 2, кімн. № 4); 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт» (01103, м.Київ, ЗАЛІЗНИЧНЕ ШОСЕ, будинок 47) Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСПОРТНІ АВТОМАТИЗОВАНІ СИСТЕМИ» (01004, м.Київ, КРУТИЙ УЗВІЗ, будинок 6/2 ЛІТЕРА А) визнання недійсним договору

Представники:

від Позивача: Сєров Є.І. (представник за довіреністю);

від Відповідача - 1: не з'явились;

від Відповідача - 2: не з'явились;

від Третьої особи: не з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» (надалі також - «Відповідач - 1») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт» (надалі також - «Відповідач - 2») про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних права та обов'язків, не створює цивільно-правових наслідків, тому є фіктивним правочином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2018 позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт» про визнання недійсним договору залишено без руху.

05.03.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» надійшли письмові пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.09.2018 року, а у разі неотримання Господарським судом міста Києва повідомлення про виконання судового доручення про вручення судових документів чи повідомлення про неможливість такого виконання або нез'явлення в судове засідання 19.09.2018 року представника Відповідача-1, розгляд справи призначено на 07.11.2018 року, зупинено провадження у справі до виконання судового доручення про вручення судових документів чи повідомлення про неможливість такого виконання.

05.04.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, яким просив Суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

05.04.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи для долучення до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду від 06.03.2018 року та клопотання про витребування доказів у Відповідача-1.

10.04.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-2 надійшли документи для долучення до матеріалів справи та клопотання про залишення позову без розгляду.

30.08.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Арбітражного суду міста Москви надійшло повідомлення про виконання судового доручення.

13.09.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання, в якому просить визнати зловживанням процесуальними правами Відповідачем-2 щодо ненаправлення на адресу Позивача копій документів.

14.09.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява щодо понесення судових витрат у справі.

18.09.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

19.09.2018 року підготовче судове засідання не відбулось у зв'язку із перебуванням судді Чинчин О.В. у відпустці за сімейними обставинами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2018 року поновлено провадження у справі № 910/2039/18, призначено підготовче засідання по справі на 27.09.2018 року.

В судове засідання 27.09.2018 року з'явився представник Позивача. Представники Відповідачів не з'явились, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання Позивача про витребування оригіналів документів.

Суд прийняв до розгляду клопотання Позивача про розподіл судових витрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання Позивача щодо зловживання Відповідачем-2 його процесуальними правами з огляду на ст. 43, 165 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання Позивача про оголошення перерви та Відповідача-2 про відкладення розгляду справи, відкладено підготовче судове засідання на 17.10.2018 року.

01.10.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про відвід судді Чинчин О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2018 року виправлено описку у пункті 2 резолютивної частини ухвали Господарського суду міста Києва від 20.09.2018 року по справі № 910/2039/18 та постановлено вважати вірною наступну редакцію: «Підготовче засідання призначити на 27.09.18 о 11:10 год.»

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2018 року зупинено провадження у справі № 910/2039/18 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт» про визнання недійсним Договору відступлення права вимоги № 20/10/2014-2 від 20.10.2014 року до вирішення суддею, визначеного у порядку, встановленому частиною першою статті 32 Господарського процесуального кодексу України, заяви Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про відвід судді Чинчин О.В. від розгляду справи №910/2039/18. Заяву Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про відвід судді Чинчин О.В. від розгляду справи №910/2039/18 передано для визначення судді в порядку, встановленому частиною першою статті 32 Господарського процесуального кодексу України.

Розпорядженням Керівника апарату Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 року призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/2039/18.

Відповідно до автоматичного розподілу справ Господарського суду міста Києва заяву по справі № 910/2039/18 передано до розгляду судді Паську М.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2018 року відмовлено публічному акціонерному товариству "Укрнафта" в задоволенні заяви про відвід судді Чинчин О.В. у справі № 910/2039/18.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2018 року поновлено провадження у справі №910/2039/18.

17.10.2018 року підготовче судове засідання не відбулось у зв'язку із перебуванням судді Чинчин О.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2018 року продовжено строк проведення підготовчого провадження на тридцять днів, підготовче засідання призначено на 07.11.2018 року.

01.11.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт» надати для огляду в судовому засіданні оригінали контракту, специфікації, платіжного доручення.

07.11.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 07.11.2018 року з'явився представник Позивача. Представники Відповідачів не з'явились, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання відповідача-1 про залишення позову без розгляду, задоволено клопотання позивача про залучення третьої особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання позивача про витребування доказів, відкладено підготовче судове засідання на 29.11.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 року витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт» належним чином завірені копії:

- Договору відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт»,

- всіх додатків та додаткових угод до Договору відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 року;

- доказів передачі документів за Договором відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 року відповідно до п.3.1.1 договору, зокрема, контракту №309/2013 від 11.12.2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» і Публічним акціонерним товариством «Укрнафта», специфікації №№1, 2 від 11.12.2013 року до контракту №309/2013 від 11.12.2013 року, платіжного доручення №7 від 21.01.2014 року.

Витребувано належним чином завірені копії Договору відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт», всіх додатків та додаткових угод до нього з матеріалів справи №910/15376/15;

Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт» надати для огляду в судовому засіданні оригінали:

- Договору відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт»;

- всіх додатків та додаткових угод до Договору відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 року;

- доказів передачі документів за Договором відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 року відповідно до п.3.1.1 договору, зокрема, контракту №309/2013 від 11.12.2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» і Публічним акціонерним товариством «Укрнафта», специфікації №№1, 2 від 11.12.2013 року до контракту №309/2013 від 11.12.2013 року, платіжного доручення №7 від 21.01.2014 року.

В судове засідання 29.11.2018 року з'явився представник Позивача. Представники Відповідачів не з'явились, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.12.2018 року.

10.12.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про визнання обставини, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» не передавало Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт» оригіналів документів, які засвідчують право вимоги до Позивача.

В судовому засіданні 20 грудня 2018 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи, викладені у позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання представники Відповідачів та Третьої особи, не з'явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованого повідомлення про вручення уповноваженій особі підприємства Відповідача - 2 ухвали суду від 29.11.2018 р., відмітками про відправлення на ухвалах Господарського суду міста Києва від 29.11.2018 року у справі № 910/2039/18.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з ч. 4 ст. 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до інформації розміщеної на веб-сайті Міністерства юстиції України, місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСПОРТНІ АВТОМАТИЗОВАНІ СИСТЕМИ» є 01004, м.Київ, КРУТИЙ УЗВІЗ, будинок 6/2 ЛІТЕРА А.

Суд зазначає, що Ухвали Господарського суду міста Києва у справі № 910/2039/18 направлялись на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСПОРТНІ АВТОМАТИЗОВАНІ СИСТЕМИ», зазначену на веб-сайті Міністерства юстиції України.

Відповідно до статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім того, за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи вищевикладене, Суд зазначає, що Відповідач та Третя особа мають доступ до судових рішень та мав можливість ознайомитись з ухвалою суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Також ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 року, зокрема, направлено копію нотаріально посвідченого перекладу ухвали Господарського суду міста Києва про відкриття провадження у справі № 910/2039/18 від 06.03.2018 та позовну заяву з доданими до неї документами на російській мові для вручення в порядку, передбаченому Угодою про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, підписаної у місті Києві 20 березня 1992 р. через Арбітражний суд міста Москви (115225, м. Москва, вул. Велика Тульська, буд. 17).

30.08.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Арбітражного суду міста Москви надійшло повідомлення про виконання судового доручення про вручення ухвали Господарського суду міста Києва про відкриття провадження у справі № 910/2039/18 від 06.03.2018 та позовної заяви з доданими до неї документами Товариству з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів».

Таким чином, Суд приходить до висновку, що Відповідачі та Третя особа про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Приймаючи до уваги, що Відповідачі та Третя особа були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представників Відповідачів та Третьої особи не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 20 грудня 2018 року, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.12.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» (Покупець) та Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» (Постачальник) було укладено Контракт № 309/2013, за умовами якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити феросплави, іменовані надалі товар, на умовах, у кількості та строки, зазначені в додатках (Специфікаціях) до цього Контракту, які є невід'ємною його частиною. (т.1 а.с.22-26)

На виконання умов Контракту №309/2013 від 11.12.2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» перерахувало грошові кошти Публічному акціонерному товариству «Укрнафта» в розмірі 6 323 183,06 російських рублів, які конвертовані банком платника в суму 187 950, доларів США, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті від 21.01.2014 року. (т.1 а.с.27)

Товариство з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» направило на адресу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» претензію від 22.04.2014р. із вимогою у строк не більше 10 календарних днів від дати отримання даної претензії узгодити строки поставки феросплавної продукції та відповідно у строк не більше 30 календарних днів відвантажити у повному обсязі оплачену продукцію або у строк не більше 15 календарних днів від дати отримання претензії повернути суму попередньої оплати по Контракту №309/2013 від 11.12.2013р. в розмірі 187 950 доларів США. (т.1 а.с.28-32)

01.08.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи" (Поручитель) було укладено Договір поруки №01-08-2014/2, відповідно до умов якого поручитель поручився перед ТОВ "Індустрія Феросплавів" за виконання обов'язків ПАТ "Укрнафта" (далі - боржник) за Контрактом № 309/2013 від 11.12.2013р. (Основний контракт) в розмірі 10 000 доларів США, у т.ч. з відшкодування основного боргу, за прострочення зобов'язань, щодо невиконання зобов'язань, по виплаті 3% річних від прострочених сум, по виплаті суми боргу з урахуванням індексу інфляції, по виплаті неустойки, збитків та упущеної вигоди. (т.1 а.с.33-34)

20.10.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» (Цедент) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" (Цесіонарій) було укладено Договір про відступлення права вимоги № 20/10/2014-2, згідно з п. 1.1. якого цедент передає належне йому право вимоги у повному обсязі згідно з Контрактом № 309/2013 від 11 грудня 2013 року (далі Основний контракт), який був укладений між цедентом і публічним акціонерним товариством "Укрнафта" (далі - Боржник) і згідно з Договором поруки № 01-08-2014/2 від 01 серпня 2014 (далі - Договір поруки), укладеного між Цедентом і ТОВ "Транспортні автоматизовані системи" (далі - Поручитель), у тому числі належного виконання Боржником і Поручителем зобов'язань з відшкодування боргу у розмірі 187 950 доларів США, зі сплати 3% річних від простроченої суми, а також суми боргу з урахуванням індексу інфляції, по сплаті неустойки, з відшкодування понесених Кредитором збитків або втраченої вигоди, а також щодо розірвання Основного контракту та Договору поруки, а Цессионарий приймає право вимоги, належне цедентові за Основним Контрактом та Договором поруки. (т.1 а.с.35-36)

Цедент зобов'язаний передати Цесіонарію документи, що підтверджують право вимоги, вказаного в п.1.1, що підтверджується актом прийому - передачі документів. (п.3.1.1 Договору)

Відповідно до п. 6.4 Договору сторонами погоджено, що разом з підписанням даного договору, сторони підписують письмове повідомлення публічного акціонерного товариства "Укрнафта" і поручителя ТОВ "Транспортні автоматизовані системи" про підписання цього договору. Цессионарій зобов'язується відправити дане письмове повідомлення публічному акціонерному товариству "Укрнафта" і ТОВ "Транспортні автоматизовані системи".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.08.2015 року у справі №910/15376/15, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.11.2015 року, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" 177 950 доларів США, що еквівалентно 3 745 847 грн. 50 коп. - заборгованості. Стягнуто солідарно з публічного акціонерного товариства "Укрнафта" та товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" 10 000 доларів США, що еквівалентно 210 500 грн. - заборгованості, 70 630 грн. 41 коп. - витрат по сплаті судового збору, 15 000 грн. - витрат на послуги адвоката. В іншій частині вимог в позові відмовлено. (т.1 а.с.50-59)

Постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2016 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.11.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2015 у справі № 910/15376/15 змінено в частині пункту другого. Пункт 2 резолютивної частини рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2015 викласти в такій редакції: "Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м. Київ, пров. Нестерівський, 3-5; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" (01103, м. Київ, вул. Залізничне шосе, 47; код ЄДРПОУ 36185,31 грн., що еквівалентно 6323183,06 російських рублів - заборгованості". В іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.11.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2015 у справі № 910/15376/15 залишено без змін. (т.1 а.с.60-68)

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.08.2017 року у справі №910/15112/16 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" про стягнення з публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 80 682,59 доларів США курсової різниці, що еквівалентно 2 148 577,37 грн.; стягнення солідарно з ПАТ "Укрнафта" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи" як поручителя 10 000 доларів США курсової різниці, що еквівалентно 266 300 грн., а всього 2 414 877,37 грн. через неналежне виконання останніми умов договору поставки (Контракту № 309/2013 від 11.12.2013 року) та договору поруки №01-08-2014/2 від 01.08.2014 року щодо повернення попередньої оплати відмовлено. (т.1 а.с.88-94)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Договір про відступлення права вимоги № 20/10/2014-2 від 20.01.08.2014 року є недійсним, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» не передавало Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" оригіналів документів відповідно до п.3.1.1 Договору, тобто є фіктивним, а тому не позбавлене можливості пред'являти вимоги до Позивача. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги № 20/10/2014-2 від 20.10.2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт".

Заперечуючи проти позову Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" зазначало, що Позивач не обґрунтував, які саме права та законні інтереси було порушено при укладенні договору. Крім того, сторонами при укладенні вказаного договору жодних норм чинного законодавства порушено не було.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 20.10.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» (Цедент) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" (Цесіонарій) було укладено Договір про відступлення права вимоги № 20/10/2014-2, згідно з п. 1.1. якого цедент передає належне йому право вимоги у повному обсязі згідно з Контрактом № 309/2013 від 11 грудня 2013 року (далі Основний контракт), який був укладений між цедентом і публічним акціонерним товариством "Укрнафта" (далі - Боржник) і згідно з Договором поруки № 01-08-2014/2 від 01 серпня 2014 (далі - Договір поруки), укладеного між Цедентом і ТОВ "Транспортні автоматизовані системи" (далі - Поручитель), у тому числі належного виконання Боржником і Поручителем зобов'язань з відшкодування боргу у розмірі 187 950 доларів США, зі сплати 3% річних від простроченої суми, а також суми боргу з урахуванням індексу інфляції, по сплаті неустойки, з відшкодування понесених Кредитором збитків або втраченої вигоди, а також щодо розірвання Основного контракту та Договору поруки, а Цессионарий приймає право вимоги, належне цедентові за Основним Контрактом та Договором поруки. (т.1 а.с.35-36)

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України).

За приписами частини 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єкта ми господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд зазначає, що зі змісту Спірного договору випливає, що сторонами погоджено, в тому числі, предмет договору, оплата та порядок розрахунків, права і обов'язки сторін, відповідальність сторін, строк дії договору та інше.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначає, що вказаний Договір є недійсним, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» не передавало Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" оригіналів документів відповідно до п.3.1.1 Договору, тобто є фіктивним, а тому не позбавлене можливості пред'являти вимоги до Позивача.

Цедент зобов'язаний передати Цесіонарію документи, що підтверджують право вимоги, вказаного в п.1.1, що підтверджується актом прийому - передачі документів. (п.3.1.1 Договору)

Судом встановлено, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/15376/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" до публічного акціонерного товариства "Укрнафта"; товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи" про стягнення 194 468,43 доларів США, що еквівалентно 4 093 560,45 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.08.2015 року у справі №910/15376/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.11.2015 року, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" 177 950 доларів США, що еквівалентно 3 745 847 грн. 50 коп. - заборгованості. Стягнуто солідарно з публічного акціонерного товариства "Укрнафта" та товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" 10 000 доларів США, що еквівалентно 210 500 грн. - заборгованості, 70 630 грн. 41 коп. - витрат по сплаті судового збору, 15 000 грн. - витрат на послуги адвоката. В іншій частині вимог в позові відмовлено. (т.1 а.с.50-59)

Постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2016 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.11.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2015 у справі № 910/15376/15 змінено в частині пункту другого. Пункт 2 резолютивної частини рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2015 викладено в такій редакції: "Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м. Київ, пров. Нестерівський, 3-5; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" (01103, м. Київ, вул. Залізничне шосе, 47; код ЄДРПОУ 36185,31 грн., що еквівалентно 6323183,06 російських рублів - заборгованості". В іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.11.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2015 у справі № 910/15376/15 залишено без змін. (т.1 а.с.60-68)

У вказаній постанові суду касаційної інстанції було встановлено, що 07.04.2015, на виконання пункту 6.4. Договору, позивачем направлено на адресу ПАТ "Укрнафта" повідомлення про уступку права вимоги по Контракту № 309/2013 від 11.12.2013, що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення у цінний лист. За встановленого, суди дійшли висновку, що оскільки відповідач, в порушення вимог ст. ст. 525, 526, 712, 662, 530, частини 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, на вимогу покупця товар на суму 187950 доларів США не поставив, отриману від останнього суму передоплати не повернув, тому заявлені позовні вимоги у частині стягнення попередньої оплати підлягають задоволенню. Крім того, оскільки за Договором уступки права вимоги № 20/10/2014-2 до позивача перейшло право вимоги до поручителя (відпвідача-2) - ТОВ "Транспортні автоматизовані системи" на підставі Договору поруки № 01-08-2014/2, а судами встановлено факт порушення основного зобов'язання, тому суди дійшли обґрунтованого висновку щодо солідарного стягнення з відповідачів невиконаного за зобов'язанням на суму 10000 доларів США, що еквівалентно 210500,00 грн.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судове рішення у справі № 910/15376/15 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому факт переходу від Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" права вимоги до ПАТ "Укрнафта" та ТОВ "Транспортні автоматизовані системи" на підставі Договору про відступлення права вимоги № 20/10/2014-2 від 20.10.2014 року підтверджено рішенням Господарського суду м. Києва від 17.08.2015 року у справі №910/15376/15, яке набрало законної сили.

Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 року витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт» належним чином завірені копії:

- Договору відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт»,

- всіх додатків та додаткових угод до Договору відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 року;

- доказів передачі документів за Договором відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 року відповідно до п.3.1.1 договору, зокрема, контракту №309/2013 від 11.12.2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» і Публічним акціонерним товариством «Укрнафта», специфікації №№1, 2 від 11.12.2013 року до контракту №309/2013 від 11.12.2013 року, платіжного доручення №7 від 21.01.2014 року.

Витребувано належним чином завірені копії Договору відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт», всіх додатків та додаткових угод до нього з матеріалів справи №910/15376/15;

Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт» надати для огляду в судовому засіданні оригінали:

- Договору відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт»;

- всіх додатків та додаткових угод до Договору відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 року;

- доказів передачі документів за Договором відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 року відповідно до п.3.1.1 договору, зокрема, контракту №309/2013 від 11.12.2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» і Публічним акціонерним товариством «Укрнафта», специфікації №№1, 2 від 11.12.2013 року до контракту №309/2013 від 11.12.2013 року, платіжного доручення №7 від 21.01.2014 року.

На виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 року у справі №910/2039/18 Судом оглянуто матеріали справи №910/15376/15, в якій знаходяться копії Договору відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт», всіх додатків та додаткових угод до нього, Акту прийому - передачі документів від 20.10.2014 року, копії яких долучено до матеріалів даної справи.

Так, як встановлено Судом, на виконання вимог Договору про відступлення права вимоги №20/10/2014-2 від 20.10.2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" в свою чергу прийняло оригінали наступних документів: контракту №309/2013 від 11.12.2013р.; специфікацій №№1, 2 до контракту №309/2013 від 11.12.2013р.; платіжного доручення №7 від 21.01.2014 р.; рахунку - фактури №1 від 17.12.2013 р.; претензії від 22.04.2014 р. з доказами відправки й отримання; договору поруки №01-08-2014/2 від 01.08.2014 р., що підтверджується Актом прийому - передачі документів від 20.10.2014 року. (т.2 а.с.166)

Відповідно до п. 5.27 Національного стандарту України ДСТУ 4163-2003 "Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації" (затверджена Наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55) відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "згідно з оригіналом", назви, посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціали та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту підпис, засвідчуватись повинна кожна сторінка документу з відтиском печатки підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи.

Вказані документи належним чином завірені уповноваженою особою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" та скріплені печаткою підприємства, а тому були прийняті Судом в якості належних та допустимих доказів відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України (в редакції на момент винесення рішення до внесення змін на підставі Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII).

Відповідно до частини 2 статті 82 Господарського процесуального кодексу України (в редакції на момент винесення рішення до внесення змін на підставі Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII) рішення приймається господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Враховуючи вищевикладені положення норм чинного законодавства України в редакції на момент прийняття рішення Господарського суду м. Києва від 17.08.2015 року у справі №910/15376/15, а також постанов суду апеляційної та касаційної інстанцій, Суд зазначає, що судами на підставі дослідження усіх доказів, поданих сторонами та наявними в матеріалах справи було досліджено питання переходу права вимоги до боржника - Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" від Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" на підставі Договору про відступлення права вимоги № 20/10/2014-2 від 20.10.2014 року, зокрема, передачі оригіналів документів за Актом прийому - передачі документів від 20.10.2014 року, направлення на адресу ПАТ "Укрнафта" повідомлення про уступку права вимоги по Контракту № 309/2013 від 11.12.2013р.

За таких підстав, Суд не приймає до уваги доводи Позивача щодо непередачі Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" оригіналів документів за Актом прийому - передачі відповідно до п.3.1.1 Договору про відступлення права вимоги № 20/10/2014-2 від 20.10.2014 року, оскільки вони спростовуються вищенаведеними та оціненими Судом доказами.

Враховуючи вищевикладені обставини, а також те, що застосування частини 9 статті 81 Господарського процесуального кодексу України є правом суду, клопотання Позивача про визнання обставини, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» не передавало Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт» оригіналів документів, які засвідчують право вимоги до Позивача, не підлягає задоволенню.

Крім того, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначав, що вказаний правочин є фіктивним.

Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України фіктивний є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином.

Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Верховний Суд України у постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14 при розгляді справ щодо застосування у подібних правовідносинах положень статей 232, 234 ЦК України зазначив, що позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Проте, Судом встановлено, що на виконання умов Договору про відступлення права вимоги № 20/10/2014-2 від 20.10.2014 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» було передано Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" оригінали документів за Актом прийому - передачі відповідно до п.3.1.1 Договору, а також 07.04.2015 на виконання пункту 6.4. Договору Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" було направлено на адресу ПАТ "Укрнафта" повідомлення про уступку права вимоги по Контракту № 309/2013 від 11.12.2013р. Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" скористалось своїм правом на звернення до суду з позовом до Позивача про стягнення заборгованості за Контрактом № 309/2013 від 11.12.2013р., за результатами розгляду якої було винесено рішення господарського суду, яке набрало законної сили.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним Договір про відступлення права вимоги № 20/10/2014-2 від 20.10.2014 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили цей правочин, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочину не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання Договору про відступлення права вимоги № 20/10/2014-2 від 20.10.2014 року недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Судом розглянуті та відхилені заперечення Відповідача - 2, що Позивач не обґрунтував, які саме права та законні інтереси було порушено при укладенні договору з огляду на наведене.

Суд зазначає, що ч.ч.1 -3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. 5 постанови).

Втім, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Вирішуючи поданий на розгляд господарського суду спір по суті, Суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.01.2017 року "Аналіз окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"" зазначено, що під час вирішення спорів вказаної категорії у суддів виникає питання, чи будь-яка заінтересована особа вправі пред'являти позов про визнання недійсним правочину, укладеного іншими сторонами.

ЦК не містить визначення поняття "заінтересована особа", тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

У зв'язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

В будь-якому разі судам необхідно враховувати, що коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Таким чином, коло таких заінтересованих не є обмеженим і залежить від обставин конкретної справи.

Судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» не є стороною Договору про відступлення права вимоги № 20/10/2014-2 від 20.10.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт", проте за вказаним договором було відступлено право вимоги за Контрактом № 309/2013 від 11 грудня 2013 року, який був укладений між цедентом і публічним акціонерним товариством "Укрнафта". Таким чином, Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» є заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України, а тому наділено правом на звернення суду за захистом своїх прав та законних інтересів, а тому Суд не приймає до уваги заперечення Відповідача - 2 в цій частині.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт», за участю Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСПОРТНІ АВТОМАТИЗОВАНІ СИСТЕМИ», про визнання недійсним договору є недоведеними та задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія феросплавів» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт», за участю Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСПОРТНІ АВТОМАТИЗОВАНІ СИСТЕМИ», про визнання недійсним договору - відмовити у повному обсязі.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 29 грудня 2018 року.

Суддя О.В. Чинчин