ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2018 Справа №914/1572/18

Господарський суд Львівської області у складі судді Мазовіти А.Б. за участю секретаря судового засідання Айзенбарт А.І., розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан Беркут», м. Львів;

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Біля Універмагу», м. Львів;

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», м. Київ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2: ОСОБА_1, м. Львів;

про визнання недійсним договору іпотеки

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: ОСОБА_2 - представник (довіреність від 12.06.2018);

від відповідача-2: ОСОБА_3 - представник (довіреність від 25.04.2018);

від третьої особи: не з'явився

Обставини розгляду справи. 21.08.2018 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан Беркут», м. Львів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біля Універмагу», м. Львів та Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», м. Київ про визнання недійсним договору іпотеки.

Ухвалою від 27.08.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24.09.2018.

20.09.2018 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Біля Універмагу» надійшли письмові заперечення на позов (вх. №34950/18 від 20.09.2018).

24.09.2018 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» надійшло клопотання про заміну Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» процесуальним правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» (вх. №2478/18 від 24.09.2018)

Ухвалою від 24.09.2018 суд відклав підготовче засідання на 04.10.2018.

04.10.2018 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан Беркут» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (вх. №2611/18 від 04.10.2018).

04.10.2018 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» надійшли додаткові пояснення до заяви про заміну сторони процесуальним правонаступником (вх. №37035/18 від 04.10.2018).

Ухвалою від 04.10.2018 суд замінив Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», підготовче засідання відклав на 22.10.2018.

22.10.2018 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» надійшов відзив на позовну заяву (вх. №39689/18 від 22.10.2018).

22.10.2018 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан Беркут» надійшло клопотання про залучення ОСОБА_1 до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 (вх. №2767/18 від 22.10.2018).

Ухвалою від 22.10.2018 суд продовжив підготовче провадження на 30 днів, залучив ОСОБА_1 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2, відклав підготовче засідання на 31.10.2018.

Ухвалою від 31.10.2018 суд відклав підготовче засідання на 15.11.2018.

Ухвалою від 15.11.2018 суд відклав підготовче засідання на 26.11.2018.

26.11.2018 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» надійшло доповнення до відзиву на позовну заяву (вх. №45253/18 від 26.11.2018).

26.11.2018 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан Беркут» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (вх. №3185/18 від 26.11.2018).

З огляду на те, що за результатами підготовчого провадження було вирішено усі необхідні завдання, сторонами зазначено, що ними подані усі докази, які доводять обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, суд ухвалою від 26.11.2018 відмовив в задоволенні клопотань Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан Беркут» про зупинення провадження у справі, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 10.12.2018.

Ухвалою від 10.12.2018 суд відклав судове засідання на 17.12.2018.

Сторонам роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 42, 46 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

Суть спору та правова позиція сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 07.11.2007 між відповідачем-1 та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено договір іпотеки, відповідно до якого передано в іпотеку нерухоме майно - площадку (споруду) (літ. «А-1» Ібп.) площею 1 379,3 кв.м., яке розташоване в м. Львові на вул. Володимира Великого, 59 «в». Проте, як зазначив позивач, відповідач-1 не мав права передавати в іпотеку таке майно, оскільки не був його власником. Правочини, на підставі яких відповідачем-1 було набуто право власності на вказане майно, зокрема і правочин, за яким позивач відчужив дане майно відповідачу-1, в подальшому було визнано недійсними. Таким чином, законним власником вищевказаного майна є позивач. З огляду на наведене, договір іпотеки від 07.11.2007 слід визнати недійсним.

Відповідачі проти позову заперечили, просили відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзивах на позов. Зокрема, відповідачі зазначили, щодоговори, на підставі яких відповідачем-1 набуто право власності на нерухоме майно, не визнано недійсними. Також свідоцтво на право власності ТзОВ «Біля Універмагу» на предмет іпотеки не скасовано, розпорядження, яке слугувало підставою видачі свідоцтва, не скасовано, а тому позов про визнання договору іпотеки недійсним з тих підстав, що іпотекодавець не є власником майна, є передчасним, а доводи, що позивач був власником майна на момент передачі його в іпотеку банку - необґрунтовані.

Третя особа явку представника в судові засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.

11.12.2001 між ТзОВ «Ресторан Беркут» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області було укладено договір купівлі-продажу №104/01 нежитлових приміщень загальною площею 2 823 кв.м., у тому числі: зал ресторану площею 858,9 кв.м., приміщення їдальні площею 230,1 кв.м., складських приміщень площею 1 734 кв.м., площадки (споруди) площею 1 379,3 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Кн.Ольги, 106.

25.12.2001 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» ТзОВ «Ресторан Беркут» видано реєстраційне посвідчення на нежитлові приміщення загальною площею 2 823 кв.м. та площадку (споруду) в цілому на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу.

08.04.2002 Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради ТзОВ «Ресторан Беркут» видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, які розташовані в м. Львові на вул. Володимира Великого, 59 «б».

26.02.2003 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» видано ТзОВ «Ресторан Беркут» витяг №86349 з реєстру прав власності на нерухоме майно: зал ресторану площею 858,9 кв.м., приміщення їдальні площею 230,1 кв.м., складські приміщення площею 1 734 кв.м., площадку (споруду) загальною площею 1 379,3 кв.м.

26.02.2003 між ТзОВ «Ресторан Беркут» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу площадки (споруди), площею 1379,3 кв.м. та нежитлових приміщень, позначених на поверховому плані літерою А~5 за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого 59 «б», який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. 26.02.2003 за реєстровим №1020.

26.02.2003 між ТзОВ «Ресторан Беркут» та ОСОБА_1 укладено угоду про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди), площею 1 379,3 кв.м. та нежитлових приміщень, позначених на поверховому плані літерою А-5 за адресою:м. Львів, вул. Володимира Великого 59 «б».

19.05.2006 Личаківським районним судом м. Львова винесено рішення у справі №2-767/2006 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ТзОВ «Ресторан «Беркут», третіх осіб: приватного нотаріуса Нор Н.М., Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ПП «Санні» про визнання недійсною угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003 та визнання права власності на площадку (споруду), яким визнано недійсною угоду про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди), позначеної на поверхневому плані літерою «Ібп», нежитловою площею 1 379,3 кв.м., нежитлових приміщень, позначених в поверхневому плані літерою А-5, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, 59 «б» (в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштовано торговий павільйон міні-ринку загальною площею 1 207,9 кв.м.), укладений між ТзОВ «Ресторан «Беркут» та ОСОБА_1; визнано за ОСОБА_5 право спільної сумісної власності на площадку (споруду), позначену на поверхневому плані літерою «Ібп», нежитловою площею 1 379,3 кв.м, нежитлових приміщень, позначених в поверховому плані літерою А-5, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, 59 «б» (в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштовано торговий павільйон міні-ринку загальною площею 1 207,9 кв.м.).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24.07.2006 рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19.05.2006 залишено без змін.

01.08.2006 згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19.05.2006 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» за ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано право спільної сумісної власності на площадку - споруду, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Володимира Великого, 59 «б».

12.06.2007 ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області (як судом касаційної інстанції) рішення Личаківського районного суду від 19.05.2006 та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 24.07.2006 були скасовані, справа направлена на новий розгляд у Франківський районний суд м. Львова.

25.06.2007 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» ОСОБА_1 та ОСОБА_5 видано Витяг про реєстрацію права власності на площадку-споруду площею 1 379,3 кв.м., павільйон міні-ринку площею 1 207,9 кв.м. на підставі рішення Личаківського районного суду від 19.05.2006.

В подальшому 26.06.2007 між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу площадки (споруди), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Котарською А.Т. за реєстровим №2050.

28.06.2007 між ОСОБА_7 та Приватним підприємством «Ріелт Бізнес Консалтинг» укладено договір купівлі-продажу площадки (споруди) нежитловою площею 1 379,3 кв.м. під літерою «Ібп» за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, 59 «б», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міською нотаріального округу Котарською А.Т. за реєстровим №2103.

03.07.2007 між ПП «Ріелт Бізнес Консалтинг» та ТзОВ «Біля Універмагу» укладено договір купівлі-продажу площадки (споруди) нежитловою площею 1 379,3 кв.м. під літерою «Ібп» за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, 59 «б», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міською нотаріального округу Котарською А.Т. за реєстровим №2155.

04.10.2007 наказом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради адресу площадки (споруди) було змінено на: м. Львів, вул. Володимира Великого, 59 «в».

На підставі вищевказаного наказу, 04.10.2007 Відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради ТзОВ «Біля Універмагу» видано свідоцтво про право власності на площадку (споруду) з новою адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, 59 «в».

07.11.2007 між ВАТ «ВТБ Банк» (що в подальшому змінено на Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», іпотекодержатель) та ТзОВ «Біля Універмагу» (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Котарською А.Т. за реєстровим №91 (далі - договір іпотеки),

Предметом вказаного договору є передача іпотекодавцем іпотекодержателю в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 1.3 цього договору, ( далі - предмет іпотеки), для забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань позичальника перед іпотекодержателем за генеральною угодою №1 від 15.03.2007 та кредитними договорами, що укладені та/або будуть укладені на її підставі.

Відповідно до п. 1.3 договору іпотеки, іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку площадку (споруду) (літ. «А-1» Ібп.) площею 1 379,3 кв.м. (в межах першого поверху площадки (споруди) влаштовано торговий павільйон міні-ринку, загальною площею 1 193,6 кв.м. (предмет іпотеки), що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, 59 «в», яке належить на праві власності, і на яке відповідно до законодавства може бути звернено стягнення.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що відповідно до договору іпотеки відповідач передав в іпотеку майно, на яке у нього не було право власності, з огляду на що договір іпотеки від 07.11.2017 слід визнати недійсним.

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до абзацу 1, 2 пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до абзацу 1, 2, 4 пункту 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013, у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі).

При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Таким чином, із позовом про визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки як такого, що вчинений під впливом обману, має право звертатись виключно сторона оспорюваного договору іпотеки, а не позивач, який не був стороною такого договору.

Разом з тим, спірний договір іпотеки жодним чином не порушує прав позивача, оскільки позивачем не подано доказів наявності у нього права власності на нежитлові приміщення, а саме площадки (споруди) (літ. «А - 1» Ібп.), площею 1 379,3 кв.м (в межах першого поверху площадки (споруди) влаштовано торгівельний павільйон міні-ринку, загальною площею 1193,6 кв.м) (надалі - «предмет іпотеки»), що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, буд. 59 «в» та не є боржником за умовами кредитних договорів, виконання яких забезпечується оспорюваним договором іпотеки.

Відповідно до частини 2, 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору іпотеки, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

В тексті оспорюваного договору іпотеки зазначені усі істотні умови, які передбачені статтею 18 Закону України «Про іпотеку».

Слід зазначити, що предмет іпотеки на дату укладення оспорюваного договору іпотеки та станом на дату розгляду даної справи, належить відповідачу-1, як іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 04.10.2007, який видано Відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради.

Таким чином, з дня нотаріального посвідчення оспорюваного договору іпотеки, а саме з 07.11.2007, відповідач-2 як правонаступник банку набув прав іпотекодержателя предмета іпотеки відповідно до умов оспорюваного договору іпотеки.

Вказане також підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 27.10.2014 у справі № 910/8941/14 за позовом ТзОВ «Ресторан Беркут» до ПАТ «ВТБ Банк», ТзОВ «Біля Універмагу», за участю третіх осіб: ОСОБА_1, ОСОБА_5, Приватного підприємства «Ріелт Бізнес Консалтинг» про визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки.

Даним рішенням, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 01.04.2015, встановлено відсутність підстав для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки позивач не довів порушеного права, на захист якого ним подано позов, банк є законним іпотекодержателем предмета іпотеки за умовами оспорюваного договору іпотеки, відповідач-1 був законним власником предмета іпотеки в день укладення оспорюваного договору, а саме 07.11.2007, тому мав право розпоряджатися предметом іпотеки на власний розсуд.

Крім цього, вказаним рішенням також спростовано доводи позивача про те, що були наявними зареєстровані арешти, які перешкоджали укладенню оспорюваного договору іпотеки. Вказані арешти, на які посилається позивач у своїй позовній заяві, були зареєстровані на нежитлові приміщення за адресою м. Львів, вул. Володимира Великого, 59 «б», а не за адресою предмета іпотеки, який належав та належить станом на дату розгляду даної справи відповідачу-1, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, 59 «в».

Відповідно до п.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Твердження позивача щодо неправомірності видачі Обласним комунальним підприємтсвом Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» ОСОБА_1 та ОСОБА_5 витягу про реєстрацію права власності на площадки-споруду 1 379,3 кв.м., (в межах першого поверху площадки (споруди) влаштовано торгівельний павільйон міні-ринку, загальною площею 1 193,6 кв.м), що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, буд. 59 «б» спростовується наступним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до пункту 1.4 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 (надалі - Порядок державної реєстрації права власності), який діяв станом на 30.05.2005, державна реєстрація прав власності на нерухоме майно (далі - реєстрація прав) - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ.

Згідно п. 1.13 Порядку державної реєстрації права власності реєстрація прав проводиться в такому порядку: приймання й перевірка документів, поданих для реєстрації прав власності на нерухоме майно; установлення відсутності підстав для відмови в реєстрації прав; прийняття рішення про реєстрацію прав власності або про відмову в реєстрації прав; внесення записів до Реєстру прав; вчинення написів на правовстановлювальних документах; видача витягів із Реєстру прав про реєстрацію прав.

Таким чином, підставою прийняття рішення Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про державну реєстрацію прав на предмет іпотеки за ОСОБА_9 був укладений 26.02.2003 між позивачем та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу площадки (споруди), який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №1020, відповідно до умов якого позивач відчужив ОСОБА_1 площадку-споруду площею 1 379,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, буд. 59 «б».

Разом з тим, підставою прийняття рішення Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про державну реєстрацію прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 було рішення Личаківського районного суду міста Львова від 19.05.2006 у справі №2-767/2006, яке 01.08.2006, в день прийняття рішення Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про державну реєстрацію прав, набрало законної сили.

Додатковою підставою для прийняття Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» рішення про реєстрацію прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був договір купівлі-продажу від 26.02.2003, як про це зазначено у витязі про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 15030732 від 25.06.2007.

Відтак, витяг про право власності на нерухоме майно №15030732, який видано ОСОБА_1 та ОСОБА_5 25.06.2007 не є документом, на підставі якого зареєстровано право власності, а є лише інформацією про вже зареєстроване право власності, оскільки запис про реєстрацію права власності внесено 01.08.2006 на підставі прийнятого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» рішення про державну реєстрацію прав.

Доводи позивача щодо дати видачі витягу про право власності на нерухоме майно №15030732 не можуть ставити під сумнів законність раніше прийнятого рішення Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про державну реєстрацію прав.

Договір купівлі-продажу від 26.02.2003, на підставі якого зареєстровано право власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 та ОСОБА_5, в день прийняття Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» рішення про реєстрацію такого права власності був дійсним, що підтверджувалось рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 19.05.2006 у справі №2-767/2006, в якому встановлено, що додаткова угода про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди), укладена 26.02.2003 року між ОСОБА_1 та позивачем, є недійсною з дня її укладення.

Крім цього, під час нового розгляду справи №2-3554/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ТзОВ «Ресторан Беркут», третіх осіб: приватного нотаріуса Нор Н.М., ПП «Санні», ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання недійсною угоди про розірвання договору купівлі продажу від 26.02.2003 рішенням Франківського районного суду міста Львова від 17.12.2013 задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання недійсною угоди про розірвання з дня її вчинення, тобто з 26.02.2003.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03.10.2014 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.03.2015 у справі №2-3554/11 рішення Франківського районного суду міста Львова від 17.12.2013 залишено без змін.

Таким чином, документи, на підставі яких Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 01.06.2006 прийнято рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, за ОСОБА_1 та ОСОБА_5, були чинними, тому дії, здійснені органом БТІ, відповідали нормам чинного законодавства, і Порядку державної реєстрації права власності.

Відповідно до частини 1 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до частини 1, 2 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно частини 3, 4 статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Законність договору купівлі-продажу від 26.02.2003 підтверджується рішенням Франківського районного суду міста Львова від 17.12.2013 у справі у № 2-3554/11, яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, набрало законної сили 03.10.2014 та є чинним станом на день розгляду даної справи.

Твердження позивача, що договір купівлі-продажу від 26.02.2003 та наступні договори, відповідно до яких здійснювалось відчуження нерухомого майна, що є предметом іпотеки, порушують публічний порядок та є нікчемними, спростовується наступним.

Відповідно до частин 1-3 статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК.

До них відносяться:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК).

Позивачем не доведено та у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували, що договори купівлі-продажу порушують публічний порядок, та те, що у осіб, які укладали зазначені договори купівлі-продажу, був наявний умисел (вина) на незаконне заволодіння нерухомим майном , що є предметом іпотеки.

Позивачем не долучено до матеріалі справи вироку суду у кримінальній справі, в якому було б встановлено, що особи, які укладали договори купівлі-продажу нерухомого майна, що є предметом іпотеки, відчужували його з порушенням норм чинного законодавства та маючи умисел щодо позбавлення позивача права власності на вказане нерухоме майно.

В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують порушення публічного порядку та порушення прав позивача укладеними договорами купівлі-продажу, а тому зазначені вище договори купівлі-продажу є правомірними в силу презумпції правомірності правочину, передбаченої ст.204 ЦК України.

Позивачем також не подано належних і допустимих доказів того, що зміна поштової адреси нерухомого майна, що є предметом іпотеки, була здійснена компетентним органом з порушенням чинного законодавства..

Як вже зазначалося судом, підставою для видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є наказ Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради № 1279-НЖ-Ф від 04.10.2007. в матеріалах справи відсутні докази скасування вказаного наказу органом, що його видав, чи судом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Однак, ні у позовній заяві, ні впродовж розгляду справи в суді, позивачем не обґрунтовано порушення його суб'єктивного права оспорюваним договором іпотеки.

Як встановлено судом, позивач не є стороною оспорюваного договору іпотеки, як і не є позичальником за кредитними договорами, в забезпечення виконання зобов'язань за якими укладено оспорюваний договір.

Судом також встановлено, що позивач не був власником нерухомого майна, що є предметом іпотеки, в день нотаріального посвідчення оспорюваного договору іпотеки, а саме 07.11.2007.

Відтак, позивачем не доведено наявності у нього суб'єктивного права, яке порушене оспорюваним договором іпотеки, не подано доказів, які підтверджують неправомірність такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а тому в позові слід відмовити.

Оскільки спір виник з вини позивача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на позивача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Судовий збір у розмірі 1762,00 грн. залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 17.12.2018 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 27.12.2018.

Суддя Мазовіта А.Б.