ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2018 р. Справа№ 910/1550/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання: Ярмак О.В.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 18.12.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 24.05.2018 (повний текст складено та підписано 04.06.2018)

у справі № 910/1550/18 Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль"

до 1. Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

2. Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"

про визнання правочинів недійсними

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про визнання недійсними договору фінансового лізингу № DNH2LNI3516 від 07.05.2015р. та договору добровільного страхування наземного транспорту №DNH0UA-154711H від 07.05.2015р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані договори укладені з порушенням вимог ст. 230 ЦК України та Закону України "Про фінансовий лізинг", підписані з боку позивача під впливом введення його відповідачами в оману, умови зазначених правочинів не відповідають діючому законодавству України та містять інформацію, що не відповідає дійсності, порушують права та законні інтереси порзивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 у справі №910/1550/18 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, а також на неповне та неправильне дослідження матеріалів справи та їх оцінки, неповного з'ясування та визначення усіх обставин справи, зокрема, за змістом позову та доданих до нього документів, включаючи зміст та предмет правочинів, що оспорюються взагалі, та внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті додаткових доказів, мають значення для справи, а тому є таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що п.3.3., 43.4., 7.1.3., 7.2.4., 7.2.10 договору фінансового лізингу не відповідають Закону України "Про фінансовий лізинг", оскільки за вимогами підпункту 4) ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець зобов'язаний .відшкодовувати лізінгоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення його недоліків.

Апелянт зазначає, що договір купівлі-продажу майна не зазначений як трьохсторонній та не є таким, до цього договору фінансового лізингу не доданий і, як наслідок, відсутній у позивача. Однак ні у відзиві на позов, ні в запереченнях на відповідь на відзив на позов, а ні на судових засіданнях відповідачем-1 не наданого жодних пояснень з викладеного у позові приводу та не надано суду першої інстанції жодного письмового доказу про придбання безпосередньо відповідачем-1 у ТОВ "ПРИВАТ ЛІЗИНГ" предмету лізингу та у якій сумі взагалі.

Крім того, апелянт зазначає, що він позбавлений банком можливості скористатися своїми правами, вказаними, зокрема, у розділі 7 цього договору та виконати своє зобов'язання за п.7.2.10 цього договору фінансового лізингу, що також свідчить про введення позивача в оману з боку відповідача-1.

Апелянт вважає, що під час укладення договору фінансового лізингу відповідачем-1 навмисно фактично була прихована інформація стосовно дійсної вартості предмета лізингу.

Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, порушують принцип добросовісності (пункт 6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 Цивільного кодексу України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди.

Апелянт звертає увагу суду на той факт, що зазначена у п. 2.4. договору фінансового лізингу формула розрахунку додаткової винагороди не зрозуміла не тільки позивачу, представник відповідача-1 у судовому засіданні не в змозі була надати пояснення складових формули та їх тлумачення та порядок розрахунку, а також судовому експерту, який у клопотанні про надання додаткових матеріалів від 13.04.2018 року зазначив, що: "... зазначена формула є незрозумілою для експерта ані з економічної, а ні з математичної точки зору та просив надати або витребувати у ПАТ КБ «Приватбанк» детальний опис зазначеної формули з покроковим прикладом розрахунку, оскільки сума винагороди за користування Майном (V) входить до складу лізингових платежів ТОВ "ТЕХНО-МАГІСТРАЛЬ", що є предметом експертного дослідження.

Також апелянт вказує, що згідно п.2.5. цього договору фінансового лізингу «...Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір винагород та або платежів по відшкодуванню інших витрат банку, пов'язаних з виконанням цього договору...»., зокрема, з урахуванням "... середньозваженої ставки по кредитах або пропорційно збільшенню курсу євро/долара США.".

Апелянт вважає, що зазначені банком (відповідачем-1) у договорі фінансового лізингу «Винагороди» для сплати банку протирічать законодавству, оскільки являються не інакше як прихованою зі сторони відповідача-1 збільшеною відсотковою ставкою щодо сплати позивачем.

Апелянт зазначає, що підписуючи договір фінансового лізингу він підтвердив ознайомлення лише з тією інформацією, яка була викладена в саме цьому договорі, розробленому відповідачем-1 (банком) тобто з інформацією, яку надав банк, та підписуючи договір добровільного страхування наземного транспорту також підтвердив ознайомлення лише з тією інформацією, яка була викладена в самому договорі, розробленому відповідачем-2 (страховою компанією), тобто з інформацією, яку надали відповідач-1 (банк) та відповідач-2 (страхова компанія) і яка за вище наведеними фактами, була неповною та недостатньою для здійснення свідомого вибору.

Крім того, апелянт вважає, що відповідач-1 та відповідач-2 порушили права позивача як лізингоодержувача та як страхувальника, оскільки під час укладення спірних договорів застосували нечесну підприємницьку діяльність, приховавши від позивача обставини, що мають істотне значення та не надавши позивачу достатньо часу для прийняття свідомого рішення, внаслідок чого були укладені незаконні договори, що містять умови, які є незаконними, не відповідають дійсності та порушують законні права та інтереси позивача.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що в оскаржуваному рішенні жодним чином не надано правову оцінку щодо правомірності відкриття відповідачем-1 банківського рахунку № 0293 відповідно до п.1.5. договору фінансового лізингу.

Апелянт вважає, що вносячи грошові кошти на рахунок 2909 він по суті сплачує заборгованість банка по перед іншими клієнтами, тобто банк спрямовує ці внесені грошові кошти з рахунку 2909 на поточні рахунки інших клієнтів для погашення вже своєї заборгованості. На думку апелянта, банк фактично безконтрольно користується вказаним рахунком на свою користь, вводив та вводить позивача в оману щодо належної сплати лізингових платежів та винагороди по вказаному договору фінансового лізингу на рахунок 2909 (тобто сплати лізингових платежів щодо викупу майна у власність). На вказаний вище рахунок відповідачем-1 зараховуються не тільки "лізингові платежі", а й страхові платежі за договором страхування, які списуються безпосередньо відповідачем-1 та на "його розсуд", користуючись при цьому п.2.6. вказаного договору фінансового лізингу.

Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить суд відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 без змін.

В судове засідання представник відповідача-2 не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 ГПК України.

Відповідно до частини першої ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (ч. 3 ст. 202 ГПК України).

Застосовуючи згідно статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника позивача та відповідача-1, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідача-2, який повідомлений про час та місце розгляду справи, однак не скористався своїм правом участі в судовому засіданні.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача-1, колегія встановила наступне.

07.05.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" (лізингоодержувач) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (банк) укладено договір фінансового лізингу №DNH2LNI3516.

Згідно з п. 1.1. договору фінансового лізингу банк здійснює придбання у власність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват Лізинг" (продавець), а потім передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від банка в платне користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу майно, найменування, кількість, вартість та технічні характеристики якого, вказуються в специфікації, що є невід'ємною частиною цього договору (додаток №1).

Відповідно до специфікації об'єктом фінансового лізингу є: комбайн зернозбиральний самохідний CLAAS Lexion 670 № С6401089, жатка зернова контурна V750 №71622008, жатка соняшникова Sunspeed 16-70 № 44300506, транспортний візок №52102886.

Відповідно до п. 1.2. договору фінансового лізингу на дату укладання цього договору вартість майна становить: 7 055 927,76 грн., ПДВ 1 411 185,55 грн., усього до оплати 8 467 113,31 грн., що відповідає еквіваленту 355 536,99 євро (по курсу 23,815 гривень за 1 євро).

Пунктом 1.4. договору фінансового лізингу встановлено, що авансовий платіж лізингоодержувача в рахунок оплати майна становить 1 693 122,66 грн., що відповідає еквіваленту 71 094,80 євро (по курсу 23,815 гривень за 1 євро) і підлягає сплаті у день укладення даного договору фінансового лізингу на рахунок відкритий згідно п.1.5. цього договору.

Згідно п. 2.1. договору фінансового лізингу вартість майна, що зазначена в п.1.2. цього договору, співвідноситься з курсом продажу євро, зафіксованим на момент закриття торгів на міжбанківському валютному ринку України станом на останній робочий день, що передував даті укладення договору (визначення суми договору); даті підписання графіку внесення лізингових платежів - додаток №2 до договору (визначення суми платежів), який укладається в день підписання акту прийому-передачі майна - додаток №4 до договору. Загальна сума цього договору рівна вартості майна згідно п.1.2. цього договору та складається з суми авансового платежу згідно п.1.4. цього договору; загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого в лізинг майна, 6 773 990,65 грн., що відповідає еквіваленту 284 442,19 євро (по курсу 23815 гривень за 1 євро) на дату підписання графіку внесення лізингових платежів, зазначеного в додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного договору

Відповідно до п. 2.2 договору розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Графіком внесення лізингових платежів, зазначених в додатку №2 до договору.

Відповідно до п. 2.3. договору фінансового лізингу, лізингові платежі сплачуються на рахунок, зазначений у п.1.5. цього договору.

У п. 2.3.1. договору фінансового лізингу сторони зазначили, що лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, зазначений у п.1.5. цього договору, згідно додатку № 2 винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 0 гривень 00 копійок у день укладення цього договору.

Лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, відкритий згідно п.1.5 договору, відповідно до графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в додатку №2 до договору, винагороду за отримане в лізинг майно у розмірі 16 % річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, і 360 днів у році, в дату сплати винагороди, якою є 25-е число кожного поточного місяця (п. 2.3.2 договору).

Умовами пункту 2.4 договору передбачено, що лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, зазначений у п.1.5 договору, згідно додатку №2, також винагороду за використання майна у розмірі, згідно наведеної у даному пункті формули.

Винагорода за користування майном розраховується на дату, передбачену п.11.1 цього договору для остаточного погашення заборгованості за даним договором у день дострокового повного виконання зобов'язань за цим договором або у день повного фактичного виконання зобов'язань за цим договором. У випадку дострокового повного погашення зобов'язань за договором подальший розрахунок винагороди за користування майном відбувається згідно із зазначеною формулою, де подальші обороти після повного погашення зобов'язань розглядаються як початкові «n» та «i» отримують нові первинні значення. Сплата винагороди за користування майном здійснюється в українській гривні. Сума винагороди за користування майном сплачується у строк, встановлений п.11.1 цього договору, або у день дострокового повного виконання зобов'язань за цим договором. У випадку несплати винагороди за користування кредитом у зазначений термін винагорода вважається простроченою.

Передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно акту прийому-передачі майна: зазначеним у додатку № 4, що є невід'ємною частиною цього договору, (надалі - додаток №4) у термін до 12 календарних днів після внесення авансового платежу, зазначеного у п.1.4. цього договору, на рахунок, зазначений у п.1.5. цього договору. Строк передачі майна може змінюватись в залежності від дотриманням продавцем строку постачання майна за договором купівлі-продажу укладеного між банком та продавцем, про що банк попередньо повідомляє лізингоодержувача. З моменту підписання сторонами додатку №4, до лізингоодержувача переходять всі ризики, пов'язані з користуванням і володінням майном (у тому числі ризики, пов'язані з відшкодуванням збитків та шкоди, заподіяних третім особам внаслідок використання майна). З моменту підписання додатку № 4, лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує в повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну в результаті експлуатації майна. Ризик невідповідності майна цілям використання цього майна несе лізингоодержувач.

Лізингоодержувач після укладанням цього договору зобов'язується укласти зі страховою компанією: Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" (надалі - страхова компанія) договір страхування строком на 12 місяців, перебіг якого повинен починатись не пізніше дня фактичного отримання лізингоодержувачем майна на відповідальне зберігання згідно п. 9.1. цього договору, або безпосередньо у лізинг. У договорі страхування повинне бути передбачено, що вигодонабувачем за договором є банк, та внесення змін у договір страхування без згоди банку не допускається. За договором страхування майно повинне бути застраховане на суму 8 467 113,31 гривень від наступних ризиків: ДТП за його участю без вини водія, ДТП за його участю за вини водія, незаконне заволодіння ТЗ (угон), протиправних дій третіх осіб, стихійних явищ, падіння предметів, нападу тварин, пожежі, самозаймання. Лізингоодержувач зобов'язується надати банку договір страхування та докази сплати страхового платежу в день підписання додатку № 4. З моменту передачі майна у відповідності до додатку № 4, відповідальність за збитки, заподіяні у зв'язку з будь-яким ушкодженням або знищенням майна, покладається на лізингоодержувача. Не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії зазначеного договору страхування лізингоодержувач зобов'язаний продовжити строк його дії на 12 місяців у встановленому законом порядку та надати банку докази цього та сплати страхової премії на наступні 12 місяців. Аналогічним має бути порядок дій лізінгоодержувача зі спливом других 12 місяців та кожних наступних 12 місяців дії договору страхування. Загальний строк дії договору страхування повинен бути не меншим, ніж строк дії цього договору (п. 5.1. договору фінансового лізингу).

Відповідно до п. 11.2. договору фінансового лізингу строк дії договору розпочинається з дати підписання до 25.12.2019 року.

Згідно з п. 11.2 договору останній набуває чинності з моменту його підписання. Строк дії договору обумовлений строком лізингу. Даний договір втрачає свою силу після виконання сторонами усіх зобов'язань по ньому.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами 15.05.2015р. підписано акт приймання передачі об'єкта лізингу.

На виконання п. 5.1. договору фінансового лізингу позивач (страхувальник) 07.05.2015 року уклав з відповідачем-2 (страховик) договір добровільного страхування наземного транспорту №DNH0UA-154711H, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користування та розпорядженням наземним транспортним засобом, що належить йому на правах власності, повного господарського відання, оперативного управління або інших законних підставах.

Вимоги позивача у справі обґрунтовані тим, що умови спірних договорів суперечать діючому законодавству України, порушують права та законні інтереси позивача, обмежуючи його права і законні інтереси, у тому числі щодо вільного користування власними коштами та майном, та направлені на отримання відповідачами додаткового незаконного прибутку, які навмисно ввели позивача в оману шляхом внесення до умов спірних договорів завідомо недійсних умов та вимоги до зобов'язань позивача.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків ч.1 ст. (202 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов»язковим для виконання сторонами ( ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо. Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Згідно ч.1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом ( ч.2 ст. 806 ЦК України).

Статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про страхування" та статті 979 Цивільного кодексу України, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 982 Цивільного кодексу України істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Згідно з частинами 3, 4 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування повинен містити:

- назву документа; - назву та адресу страховика; - прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; - прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; - зазначення предмета договору страхування; - розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; - розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; - перелік страхових випадків; - розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; - страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); - строк дії договору; - порядок зміни і припинення дії договору; - умови здійснення страхової виплати; - причини відмови у страховій виплаті; - права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; - інші умови за згодою сторін; - підписи сторін.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про страхування" правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування. Уповноважений орган має право відмовити у видачі ліцензії та реєстрації правил чи змін та (або) доповнень до них, якщо подані правила страхування або зміни чи доповнення до них суперечать чинному законодавству, порушують чи обмежують права страхувальника або не відповідають вимогам цієї статті.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

При цьому, зазначеною нормою закону не визначено чітку структуру лізингових платежів, оскільки передбачено можливість включення «інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу». Не можна також дійти висновку, що вона містить явно виражену заборону на встановлення за згодою сторін умов договору, що відрізняються від передбачених у цій нормі положень та відсутній критерій імперативності.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору фінансового лізингу №DNH2LNI3516 від 07.05.2015р. та договору добровільного страхування наземного транспорту №DNH0UA-154711H від 07.05.2015р. позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України).

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Дослідивши спірні договори, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те. що договори містять всі необхідні умови, визначені положеннями чинного законодавства, відтак, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов. Зміст зазначених правочинів не суперечить законодавству України та актам прийнятих відповідно до нього, не суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 229, ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Пунктом 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в обман щодо обставин, які мають істотне значення. Якщо особа, яка вчинила правочин (ч. 1 ст. 229 ЦК України), помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Як на підтвердження введення відповідачами позивача в оману, позивач посилається на непогодження з окремими пунктами договорів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман - це результат умисних дій (бездіяльності) однієї із сторін.

Однак, позивачем не надано жодних доказів щодо введення його в оману відповідачами при укладанні спірних договорів.

Більш того, нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні договори підписані позивачем без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ним всіх умов, які містяться в таких договорах.

Таким чином, за змістом вказаних норм, сторони є вільними в укладенні договору, а тому правомірно на власний розсуд встановили умови договору, які, як встановлено судом, не суперечать положенням чинного законодавства.

Крім того, матеріали справи не містять доказів звернення позивача в період дії спірних договорів до відповідачів з проханням внести зміни/доповнення до договорів або надати будь-які роз'яснення щодо умов, пунктів таких договорів, тощо.

Позивач не надано суду докази, які б підтверджували той факт, що положення спірних договорів суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, або укладення його шляхом введення в обману.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, на момент розгляду справи, позивач продовжує користуватись предметом лізингу, проте має заборгованість з лізингових платежів, що є предметом спору у справі № 915/15/18, яка розглядається Господарським судом Миколаївської області за позовом ПАТ КБ "Приватбанк".

Апеляційним судом встановлено, що спірні правочини спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочинів є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим положеннями статті 203 ЦК України, правочини були вчинені у належній формі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що ними обумовлені.

Позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було заявлено клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

Дослідивши питання, які позивач вважає за необхідне поставити на вирішення судового експерта, дослідивши матеріали справи, колегія дійшла висновку про відмову у задоволенні заявленого клопотання, оскільки питання, поставлені позивачем на вирішення судової економічної експертизи щодо відповідності вимогам чинного законодавства пунктів оспорюваних договорів, суд апеляційної інстанції може вирішити самостійно, питань, які потребують спеціальних знань у даному разі позивачем не поставлено, а отже, необхідності призначення експертизи не вбачається.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, судом підлягає захисту право особи, що порушене іншими особами, чи не визнається.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними засобами доказування, що оспорювані ним договори порушують його права та /або охоронювані законом інтереси.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Крім того, колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010).

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись статтями 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 у справі № 910/1550/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 у справі № 910/1550/18 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/1550/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст. 281-285 ГПК України.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б.Михальська