ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2018 р. м. Київ Справа№ 910/4965/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Разіної Т.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши в приміщенні суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2018 (повний текст складено 31.07.2018)

у справі №910/4965/18 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (відповідач-1)

Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Міськжитлобуд" (відповідач-2)

про відшкодування матеріальної шкоди 12 279,56 грн. в порядку регресу

ВСТАНОВИВ:

23.04.2018 Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Міськжитлобуд" про стягнення з відповідача-1 в порядку регресу 5776, 36 грн. та з відповідача-2 згідно ст. 1194 ЦК України 6 503, 20 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що виплативши своєму страхувальнику згідно договору добровільного страхування транспортного засобу № 100584а6ко від 07.11.2016 страхове відшкодування, набув права зворотної вимоги до осіб, відповідальних за заподіяний збиток, якими, на думку позивача, є відповідач - 1 та відповідач - 2.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.07.2018 у справі №910/4965/18 в позові відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права (ст.ст.512, 993, 1194 ЦК України, ст. ст.27, 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Апелянт зазначає, що ним не пропущений строк, визначений п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що давало б підстави відмовити у виплаті страхового відшкодування, а в межах цього строку звернувся до суду з позовом до відповідачів та відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 звернення до відповідача-1 із заявою про страхове відшкодування згідно ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є правом позивача, а не обов'язком.

Крім того, відповідач-2 не є страховиком в розумінні вказаного Закону, а відтак п.37.1.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», взагалі не застосовується до правовідносин позивача з відповідачем-2, що не було встановлено у рішенні суду першої інстанції. Відповідач-2 несе відповідальність за шкоду, завдану позивачу згідно ст.ст.1166, 1172, 1194 ЦК України і законодавством України не встановлено обов'язку для позивача направляти заяву про відшкодування шкоди роботодавцю винної особи - відповідачу-2. Позивач реалізував своє право на звернення до відповідача із заявленою вимогою шляхом подачі позову до суду.

Позивач вважає, що може реалізувати своє право на звернення до відповідача-1 із заявою про виплату страхового відшкодування шляхом подачі позову до суду, тому у даному випадку позивач не позбавлений права на відшкодування страхової виплати, оскільки з даним позовом звернувся 23.04.2018, в той час як ДТП відбулася 03.07.2017.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-1 посилається на неотримання від позивача заяви на виплату страхового відшкодування у передбаченій ст.35 Закону формі, а тому вважає, що пропущений встановлений законом термін для звернення за виплатою страхового відшкодування.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2018 апеляційну скаргу позивача передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Кропивній Л.В., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Кропивна Л.В., судді Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2018 задоволено клопотання апелянта про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2018 у справі №910/4965/18 та поновлено зазначений строк, відкрито апеляційне провадження, призначено розгляд справи на 31.10.2018, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом п'яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи без повідомлення учасників справи.

25.06.2018 на виконання Указу Президента України №454/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах», яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Частиною 5 ст. 31 ГПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті «Голос України» №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене, Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Відповідно до акту прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 справу № 910/4965/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2018 апеляційну скаргу позивача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Разіна Т.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2018 у справі №910/4965/18 апеляційна скарга позивача прийнята до провадження колегією суддів у визначеному складі, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення підлягає частковому скасуванню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між Приватним акціонерним товариством "Страховою компанією "АХА Страхування" та ОСОБА_2 (далі - cтрахувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 100584а6ко від 07 листопада 2016 (далі - договір), відповідно до якого застраховано майнові інтереси страхувальника, що пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем "Nissan Tiida", д.н. НОМЕР_2.

03.07.2017 р. сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю транспортних засобів "Nissan Tiida", д.н. НОМЕР_2, який належить страхувальнику, та «Renault», модель К 460.44, д.н. НОМЕР_3, який належить на праві власності ТОВ "БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МІСЬКЖИТЛОБУД", яким керував ОСОБА_3, цивільно-правова відповідальність якого застрахована в ТДВ "СК "Альфа-Гарант" згідно полісу ОСЦПВ № АК/1949643.

У результаті даної ДТП було пошкоджено застрахований у позивача транспортний засіб "Nissan Tiida", д.н. НОМЕР_2, який належить Страхувальнику на праві приватної власності.

Постановою Оболонського районного суду м.Києва від 18.08.2017. у справі № 756/9332/17 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні даної ДТП та на підставі ст.22 КУпАП звільнено від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.

Відповідно до звіту №№ 380 від 25.07.2017 про оцінку автомобіля, складеного за заявою позивача ФОП «Казда Денис Олегович», матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля "Nissan Tiida", д. н. НОМЕР_2, в результаті його пошкодження при ДТП, складає 5 776,36 грн., вартість відновлювального ремонту складає 6 537,51 грн.

Загальна вартість запчастин та ремонтних робіт, необхідних для проведення відновлювального ремонту автомобіля "Nissan Tiida", д. н. НОМЕР_2, згідно ремонтної калькуляції складає 12 279, 56 грн., а згідно виставленого ФОП Амелькін С.М. рахунку № 00243 від 03.07.2017, становить 13 196, 64 грн.

Виконуючи взяті на себе зобов'язання за договором страхування, позивач виплатив страхове відшкодування в розмірі 12 279,56 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 349319 від 06.07.2017.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність винної особи на момент скоєння ДТП була застрахована у відповідача 1 - Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК 1949643 з лімітом відповідальності по майну 100 000,00 грн. та франшизою 0,00 грн.

Позивач вважає, що з відповідача-1 в порядку регресу підлягає стягненню на його користь 5776, 36 грн. виплаченого страхового відшкодування (вартість матеріального збитку, заподіяного внаслідок ДТП згідно звіту №380).

Згідно з положеннями статті 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов'язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов'язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов'язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.

У такому випадку потерпілий виступає кредитором стосовно винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, які зі свого боку є боржниками у відповідному зобов'язанні згідно з визначеними законодавством межами їх відповідальності.

При цьому, визначаючи обов'язок страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування.

Тобто право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов'язань не є безумовним, а пов'язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

За змістом статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, установлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов'язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов'язаннях: у деліктному зобов'язанні винуватця; у зобов'язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

Велика Палата Верховного Суду у справі №910/7449/17 (постанова від 05.06.2018) зазначає, що в такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов'язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов'язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов'язанні винуватця; зобов'язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).

Відтак, у силу приписів статі 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора (потерпілого) у відповідному зобов'язанні саме на тих умовах, які існували в останнього, що в цьому випадку полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов'язань виключно за умови подання йому у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов'язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.

При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб'єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб'єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.

Судом встановлено, що позивач, виплативши страхове відшкодування за договором добровільного страхування своєму страхувальнику, не звертався до відповідача з заявою про настання страхового випадку та вимогою відшкодувати сплачену ним страхову виплату. Водночас, на момент розгляду та вирішення даного спору по суті однорічний строк, встановлений положеннями ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" для такого звернення, сплив.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову в частині заявлених позовних вимог до відповідача-1.

При цьому посилання апелянта на те, що ним не пропущений строк, визначений п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що давало б підстави відмовити у виплаті страхового відшкодування, а в межах цього строку звернувся до суду з позовом до відповідачів та відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 звернення до відповідача-1 із заявою про страхове відшкодування згідно ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є правом позивача, а не обов'язком, колегією судів відхиляються з огляду на те, що п.37.1.4 ст.37 Закону діє в редакції від 18.09.2011, і визначає обов'язкове подання позивачем заяви до страхової компанії, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність винуватця ДТП, для виплати страхового відшкодування, в той час як на момент прийняття рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002, такої норми, а саме п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не було.

Отже, на момент звернення з позовом до суду, права позивача на отримання страхового відшкодування від відповідача-1 порушені не були.

Що стосується заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача-2 згідно ст. ст.1172, 1194 ЦК України 6 503, 20 грн. різниці між виплаченим страховим відшкодуванням та розміром матеріального збитку, який підлягає стягненню з відповідача-1, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Наведене також випливає з приписів п. 1 ч. 3 ст. 22 Цивільного кодексу України, згідно якої збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Оскільки вина водія ОСОБА_3, який керував автомобілем «Renault», модель К 460.44, д.н. НОМЕР_3, який належить на праві власності ТОВ "БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МІСЬКЖИТЛОБУД", встановлена у судовому порядку, а доказів того, що останній не виконував своїх трудових обов'язків на час ДТП матеріали справи не містять, колегія суддів вважає, що відповідач - 2 ТОВ "БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МІСЬКЖИТЛОБУД" є особою, відповідальною за шкоду, заподіяну власнику автомобіля "Nissan Tiida", д. н. НОМЕР_2.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, на страхувальника покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність, яка наступає лише у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди.

Таким чином, колегія суддів констатує, що відповідач - 2 є особою, відповідальною за заподіяну потерпілому шкоду, відповідно до вимог ст. ст. 1188, 1194 Цивільного кодексу України в тій частині, що не підлягає відшкодуванню відповідачем - 1 як страховиком.

Отже, відповідальність за шкоду в сумі 6 503, 20 грн., яка не підлягає відшкодуванню відповідачем - 1 як страховиком за Полісом ОСЦПВВНТЗ, покладається у відповідності до ст. ст. 993, 1188, 1194 Цивільного кодексу України на відповідача - 2 ТОВ "БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МІСЬКЖИТЛОБУД".

Відповідач-2 не є страховиком в розумінні вищевказаного Закону, а відтак п.37.1.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не застосовується до правовідносин позивача з відповідачем-2, що не було встановлено у рішенні суду першої інстанції.

Відповідач-2 несе відповідальність за шкоду, завдану позивачу згідно ст.ст. 1172, 1194 ЦК України і законодавством України не встановлено обов'язку для позивача направляти заяву про відшкодування шкоди роботодавцю винної особи - відповідачу-2. Позивач реалізував своє право на звернення до відповідача із заявленою вимогою шляхом подачі позову до суду.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд без достатніх правових підстав відмовив позивачеві у задоволенні позовних вимог до відповідача-2.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником частково доведено під час розгляду справи.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів позивача суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2018 у справі №910/4965/18 з підстав, викладених в ній, підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду м.Києва від 17.07.2018 у справі №910/4965/18 підлягає частковому скасуванню з вищенаведених підстав, з викладенням резолютивної частини рішення в редакції постанови Північного апеляційного господарського суду.

У відповідності до ст. 129 ГПК України у зв'язку із частковим задоволенням позову судові витрати за розгляд позовної заяви покладаються на відповідачів пропорційно розміру задоволених вимог, судові витрати за розгляд апеляційної скарги позивача у зв'язку з частковим її задоволенням, підлягають стягненню з відповідача-2 на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2018 у справі №910/4965/18 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду м.Києва від 17.07.2018 у справі №910/4965/18 скасувати частково, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» (04073, м. Київ, вул. Скляренка, 5, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" (04070, м. Київ, вул. Іллінська,8, ) 6 503, 20 грн., боргу, 881,00 грн. судового збору за подання позову.

3. В решті позову відмовити.»

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» (04073, м. Київ, вул. Скляренка, 5, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" (04070, м. Київ, вул. Іллінська,8, ) 1321,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

5. Матеріали справи №910/4537/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 29.12.2018.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Т.І. Разіна

Ю.Б.Михальська