ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26.12.2018 м.Харків Справа № 905/1837/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., при секретарі судового засідання Григорєва М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Комунального підприємства Компанія Вода Донбасу, м.Маріуполь, Донецька область в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства Компанія Вода Донбасу, м.Покровськ, Донецька область

до відповідача: Комунального підприємства Водоканал Вугледарської міської ради, м.Вугледар, Донецька область

про стягнення 683893,05грн.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, за довір.

від відповідача: не зявився

Суть справи:

Позивач, Комунальне підприємство Компанія Вода Донбасу, м.Маріуполь, Донецька область в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства Компанія Вода Донбасу, м.Покровськ, Донецька область, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Комунального підприємства Водоканал Вугледарської міської ради, м.Вугледар, Донецька область про стягнення 683893,05грн., з яких заборгованість за послуги з централізованого питного водопостачання в сумі 553169,80 грн., інфляційні нарахування в сумі 29200,42 грн., 3% річних в сумі 13624,19 грн., пеня в сумі 87898,64 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором №2 від 03.10.16р. про надання послуг з централізованого питного водопостачання (з додатковими угодами до нього) в частині оплати отриманих послуг.

В якості правової підстави подання позову позивач посилається, зокрема, на положення статей 509, 526, 530, 625 Цивільного Кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України.

Автоматичним розподілом автоматизованої системи документообігу господарського суду Донецької області сформовано судову справу, якій присвоєно єдиний унікальний номер судової справи №905/1837/18.

Ухвалою господарського суду від 05.10.18р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/1837/18 та визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, зі стадії підготовчого провадження; підготовче засідання призначено на 30.10.18р.

19.10.18р. на електрону адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання, аналогічне за своїм змістом клопотання надійшло до канцелярій суду 24.10.18р.

29.10.18р. на електрону адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого просить задовольнити позов частково: в частині основного боргу у повному обсязі, в частині нарахування оперативно-господарських санкцій зменшити на 90% та врахувати ч.6 ст.232 ГК України.

30.10.18р. через канцелярію суду від позивача надійшов супровідний лист з додатком.

Ухвалою суду від 30.10.18р. підготовче засідання відкладено на 28.11.18р.

01.11.18р. через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками, який був надісланий 29.10.18р. електронною поштою.

27.11.18р. через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив № 1941 від 22.11.18р.

28.11.18р. через канцелярію суду від позивача надійшов лист з додатками № 1961 від 26.11.18р.

Ухвалою суду від 28.11.18р. закрито підготовче провадження у справі №905/1837/18; призначено справу до судового розгляду по суті на 26.12.2018р.

05.12.18р. через канцелярію суду від відповідача отримано клопотання про перенесення судового засідання, призначеного на 28.11.18р.

10.12.18р. на електрону адресу суду від відповідача надійшло клопотання про перенесення судового засідання, призначеного на 26.12.18р. Аналогічне за змістом клопотання отримано через канцелярію суду 17.12.18р.

Клопотання відповідача про перенесення судового засідання, призначеного на 28.11.18р., залишено судом без розгляду, оскільки надійшло після проведення судового засідання.

Клопотання відповідача про перенесення судового засідання, призначеного на 26.12.18р., залишено судом без задоволення, враховуючи приписи ч.2 ст.195 Господарського процесуального кодексу України.

У судове засідання 26.12.18р. представник позивача зявився, та підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання 26.12.18р. не зявився, про місце, час та дату судового засідання був повідомлений належним чином.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, що відповідач в судове засідання 26.12.18р. не з'явився, суд вважає за необхідне розглянути спір по суті за наявними матеріалами.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд

встановив:

03.10.16р. між Комунальним підприємством Компанія Вода Донбасу в особі Покровського (Красноармійського) регіонального виробничого управління комунального підприємства Компанія Вода Донбасу (виробник, позивач) та Комунальним підприємством Водоканал Вугледарської міської ради (споживач, відповідач) укладено договір №2 про надання послуг з централізованого питного водопостачання, за умовами якого виробник зобовязується надати споживачу послуги з централізованого питного водопостачання в обсягах відповідно до помісячного графіку (п.2.3 договору), у межах технічних можливостей виробника, а споживач зобовязується своєчасно оплачувати послуги за встановленими тарифами в строки та на умовах, передбачених цим договором (п.1.1 договору).

Виробник надає споживачу питну воду протягом усього періоду дії договору рівномірно у межах узгоджених розрахункових обсягів, вказаних у п.2.3 цього договору (2.1 договору).

Згідно п.2.2 договору зміна обумовленої договором кількості води, що подається, у бік зменшення або збільшення, проводиться на підставі заявки споживача і оформлюється додатковою угодою до цього договору, або обміном листами.

Обсяг та сума надання послуг водопостачання за заявкою споживача на 2016 рік визначені п.2.3 договору.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що споживач сплачує виробнику послуги водопостачання за тарифами, які встановлені відповідно до чинного законодавства та не підлягають узгодженню сторонами.

Тариф на момент укладення цього договору складає: за 1 куб.м. питної води для споживачів, які є субєктами господарювання в сфері централізованого водопостачання та водовідведення 4,09 грн. (без ПДВ).

Орієнтовна сума договору на дату його укладання становить 1505120,00 грн., ПДВ 20% - 301024,00 грн., всього з ПДВ 1806144,00 грн. (п.5.2. договору).

Відповідно до п.5.5 договору, остаточний розрахунок за надані послуги за поточний місяць споживач здійснює самостійно на підставі підписаного сторонами акту про одержання води платіжним дорученням, з урахуванням поточних оплат, не пізніше останнього банківського дня місяця.

При оформленні платіжного доручення в графі призначення платежу споживач зобовязаний вказати період, за який проводиться оплата, номер, дату рахунку з посиланням на договір. У разі відсутності у платіжному дорученні цих даних, перерахована споживачем оплата зараховується виробником за будь-який період утворення заборгованості на його розсуд (п.5.6 договору).

Згідно п.7.2 договору у разі несвоєчасної оплати послуг водопостачання (п.5.4. та 5.5. договору) споживач зобовязаний сплатити виробнику пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.3 договору, визначено, що споживач, у разі прострочення виконання грошового зобовязання, повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Договір набуває чинності при досягненні сторонами згоди з усіх істотних умов договору і діє з 03.10.16р. по 31.12.16р. (п.11.1 договору).

Договір підписаний представниками сторін та скріплений печатками підприємств.

Додатковою угодою №1 від 15.11.2016р. до договору №2 від 03.10.16р. сторонами продовжено строк дії договору по 31.12.2017р., доповнено розділ 2 договору п.2.3 «а», в якому викладено обсяг та сума надання послуг водопостачання за заявкою споживача на 2017 рік; доповнено розділ 5 договору п.5.2 «а», виклавши його у такій редакції: «Орієнтовна сума договору на 2017 рік становить 5987760,00 грн., ПДВ 20% - 1197552,00 грн., всього з ПДВ 7185312,00 грн.»; доповнено розділ 11 договору п.11.1 «а», виклавши його у такій редакції: «Договір набуває чинності при досягненні сторонами згоди з усіх істотних умов договору і діє з 01.01.17р. по 31.12.17р.».

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами договору №2 від 03.10.16р. підписані акти №2 від 25.10.2017р., №2 від 24.11.2017р., №2 від 25.12.2017р., згідно яких визначено місце встановлення приладу обліку води, покази приладів обліку, обсяг наданих послуг у відповідний період.

Як зазначає позивач, з метою належного виконання умов договору, за надані послуги відповідачу були виставлені відповідні рахунки-фактури №7/5201 від 25.10.2017р., №7/5256 від 24.11.2017р., №7/5276 від 25.12.2017р., які мали бути сплачені відповідачем відповідно до умов п.5.5 договору.

Свої зобов`язання щодо оплати позивачу грошових коштів за надані послуги згідно договору №2 від 03.10.16р. відповідач виконував не своєчасно та не в повному обсязі.

Згідно розрахунків позивача, заборгованість відповідача за період жовтень 2017р.-грудень 2017р. складає 553169,80 грн. (з урахуванням часткового погашення заборгованості).

01.10.18р. між сторонами договору підписаний акт звірки, згідно якого заборгованість відповідача за період жовтень 2017р.-грудень 2017р. становить 553169,80 грн.

Акт звірки підписаний керівниками та головними бухгалтерами обох сторін договору та скріплений печатками підприємств.

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суд виходить з наступного:

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

За умовами статті 193 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону і укладеного договору. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що сторонами договору підписані акти №2 від 25.10.2017р. за жовтень 2017р. на обсяг подачі води 69420 куб.м., №2 від 24.11.2017р. за листопад 2017р. на обсяг подачі води 59440 куб.м., №2 від 25.12.2017р. за грудень 2017р. на обсяг подачі води 62830 куб.м.

Вказані акти підписані представниками обох сторін без будь-яких зауважень і заперечень та скріплені печаткою підприємства відповідача та штампом підприємства позивача.

Також, позивачем виставлені рахунки-фактури №7/5201 від 25.10.2017р. на суму 434013,84 грн., №7/5256 від 24.11.2017р. на суму 371618,88 грн., №7/5276 від 25.12.2017р. на суму 392813,16 грн., загалом на суму 1198445,88 грн.

Згідно п.5.5 договору остаточний розрахунок за надані послуги за поточний місяць споживач здійснює самостійно на підставі підписаного сторонами акту про отримання води платіжним дорученням, з урахуванням поточних оплат, не пізніше останнього банківського дня місяця.

Таким чином, за висновками суду строк оплати відповідачем вартості отриманих послуг за договором №2 від 03.10.16р. є таким що настав:

по рахунку-фактури №7/5201 від 25.10.2017р. на суму 434013,84 грн. 31.10.2017р. (включно);

по рахунку-фактури №7/5256 від 24.11.2017р. на суму 371618,88 грн. 30.11.2017р. (включно);

по рахунку-фактури №7/5276 від 25.12.2017р. на суму 392813,16 грн. 29.12.2017р. (включно).

Відповідно до банківських виписок ПАТ Креді ОСОБА_2 за 12.10.2017р.-27.12.2017р. та внутрішньогосподарського сповіщення №649 від 15.12.2017р. відповідачем здійснено оплати на загальну суму 645276,08 грн.

Відтак, відповідач свої зобов'язання щодо своєчасної оплати вартості отриманих послуг здійснював із порушенням строків, визначених умовами договору.

Станом на час звернення позивача до суду з позовом несплаченою відповідачем залишилась заборгованість по рахунку №7/5201 від 25.10.2017р. на суму 95737,76 грн., по рахунку №7/5256 від 24.11.2017р. на суму 294618,88 грн., по рахунку №7/5276 від 25.12.2017р. на суму 162813,16 грн., загалом на суму 553169,80 грн.

Отже, факт існування заборгованості за послуги з подачі технічної води за загальний період жовтень 2017р.-грудень 2017р. в сумі 553169,80 грн., належним чином підтверджений матеріалами справи, визнаний та підтверджений відповідачем, про що останнім зазначено у відзиві на позовну заяву.

Таким чином, враховуючи встановлення факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за умовами договору №2 від 03.10.16р. щодо оплати наданих послуг, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не оспорюється, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з подачі питної води, підлягають задоволенню в сумі 553169,80грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та предявлено до стягнення 3% річних в загальному розмірі 13624,19 грн. (нараховано за кожним рахунком окремо загалом за період з 02.11.17р. по 30.09.18р. на залишкові суми боргу з урахуванням проведених оплат) та інфляційні витрати у розмірі 29200,42 грн. (нараховано за кожним рахунком окремо загалом за період листопад 2017р.-червень 2018р. на залишкові суми боргу з урахуванням проведених оплат).

Перевіривши розрахунки 3% річних судом встановлено, що позивачем вірно визначений період таких нарахувань, а тому наданий розрахунок 3% річних є арифметично вірним.

За перерахунком суду розмір 3% річних складає 13597,43 грн.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню в розмірі 13597,43 грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.18р. у справу №910/24266/16 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

За приписами ч.2 п.3.1 п.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань №14 від 17.12.2013р. (зі змінами та доповненнями) інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений відповідною Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з викладеного слідує, базою для нарахування є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями та яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань, суд дійшов висновку, що позивачем вірно визначений період та базу для нарахування інфляційних нарахувань.

Враховуючи вищевикладене, здійснивши перерахунок інфляційних нарахувань, суд дійшов висновку, що розмір інфляційних нарахувань, який підлягає стягненню становить 29146,86 грн.

Крім того, позивачем нараховані та предявлені до стягнення пеня в розмірі 87898,64грн. (нараховано за кожним рахунком окремо загалом за період з 02.11.17р. по 02.07.18р. на залишкові суми боргу з урахуванням проведених оплат).

За вимогами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді сплати неустойки. Договірна неустойка встановлюється за згодою сторін, тобто її розмір та умови застосування визначаються виключно на їх власний розсуд.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.549 названого Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

За приписом ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 договору сторонами узгоджено, що у разі несвоєчасної оплати послуг водопостачання (п.5.4. та 5.5. договору) споживач зобовязаний сплатити виробнику пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

Судом перевірено правильність наданого позивачем розрахунку пені та встановлено, що розмір таких нарахувань становить 88022,64 грн., тоді як позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 87898,64 грн.

Враховуючи, що згідно ч.2 ст.237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, стягненню з відповідача підлягає пеня в розмірі 87898,64 грн.

Перевірку розрахунку 3% річних, інфляційних витрат та пені зроблено судом за допомогою програми Ліга Закон.

Щодо поданої відповідачем заяви про зменшення розміру санкцій, суд зазначає наступне:

Частиною 1 ст.233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Також, згідно із ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. При цьому, зменшення розміру неустойки у виняткових випадках є правом, а не обов'язком суду.

Господарський суд об'єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини неналежного виконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони. Наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04.05.18р. у справі №908/1453/14.

Враховуючи вищевикладене, та зважаючи на те, що позивачем не доведено суду понесення збитків унаслідок несвоєчасного виконання відповідачем зобов'язань по оплаті послуг, беручи до уваги ступінь вини відповідача у невиконанні зобовязань перед позивачем, причини такого невиконання, загальновідомі у розумінні ч.3 ст.75 ГПК України обставини проведення АТО на території місця реєстрації та фактичного знаходження підприємства відповідача з 2014 року, що призвело до погіршився фінансового стану відповідача, суд дійшов висновку про наявність виняткових підстав для зменшення розміру заявленого до стягнення позивачем розміру пені на 20% у звязку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня в розмірі 70318,91 грн.

При цьому, суд зазначає, що 3% річних та інфляційні витрати не є штрафними санкціями у розумінні ст.230 Господарського кодексу України, тому зменшення їх розміру нормами діючого законодавства не передбачено.

Відповідно до ст.13Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши умови договору, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог та які відповідачем не оспорюються, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково.

Відповідно до ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір частково покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 91, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Комунального підприємства Компанія Вода Донбасу, м.Маріуполь, Донецька область в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства Компанія Вода Донбасу, м.Покровськ, Донецька область, до Комунального підприємства Водоканал Вугледарської міської ради, м.Вугледар, Донецька область про стягнення 683893,05грн., з яких заборгованість за послуги з централізованого питного водопостачання в сумі 553169,80 грн., інфляційні нарахування в сумі 29200,42 грн., 3% річних в сумі 13624,19 грн., пеня в сумі 87898,64 грн., задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства Водоканал Вугледарської міської ради (вул.13 Десантників, буд.13б, м.Вугледар, Донецька область, 85670; ) на користь Комунального підприємства Компанія Вода Донбасу (вул. К.Лібкнехта, буд.177А, м.Маріуполь, Донецька область, 87547; ) в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства Компанія Вода Донбасу (вул.Захисників України, буд.11, м.Покровськ, Донецька область, 85307; ) основний борг в сумі 553169,80 грн., інфляційні витрати в сумі 29146,86грн., 3% річних в сумі 13597,43 грн., пеню в сумі 70318,91 грн., судовий збір в сумі 10257,19 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У судовому засіданні 26.12.18р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 26.12.18р.

Суддя М.О. Лейба