ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
"13" грудня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/1680/18
Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловська Ю.М.

при секретарі судового засідання: Карагяур В.М.

за участю:
від позивача: Єрмаков А.В. (за довіреністю);

від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 : Синько О.А. (за довіреністю), Кожемякін Г.О. (паспорт НОМЕР_1 );

від третьої особи: не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6);

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 );

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Концерну „Військторгсервіс в особі філії „Одеське управління військової торгівлі Концерну „Військторгсервіс (65058, м.Одеса, вул. Армійська, буд.10-А);

про зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 10.08.2018 року позивач - Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду Одеської області до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (вх. ГСОО №19120/18 від 19.09.2018р.) просив суд зобов`язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 та будь-яких інших третіх осіб усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торгівельним місцем, шляхом звільнення торговельного місця №4953 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вулиці Рожевій на території ТОВ «Промтоварний ринок» за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, смт Авангард, вул. Базова, 20.

Позовні вимоги обґрунтовані припиненням з 06.08.2018 року договору №ВКС-1412 від 01.12.2016р. з ініціативи Міністерства оборони України в порядку п.7.3 зазначеного договору на підставі ст. 188 ГК України, ст. 651 ЦК України, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду в порядку ст. 391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні торговельним місцем.

Ухвалою господарського суду від 21.08.2018 року, за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/1680/18 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19.09.2018 року.

Ухвалою суду від 19.09.2018 року судом було відкладено підготовче засідання на 08.10.2018 року. Крім того, даною ухвалою суду, в порядку ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача було залучено Концерн „Військторгсервіс в особі філії „Одеське управління військової торгівлі Концерну „Військторгсервіс

08.10.2018 року від відповідача до суду надійшло клопотання вх. ГСОО №20467/18, згідно якого останній просив суд, в порядку ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, залишити даний позов без розгляду, оскільки позовна заява, за думкою відповідача, підписана особою, повноваження якої на вчинення такої дії не підтвердженні.

У судовому засіданні від 08.10.2018 року, судом було оголошено перерву до 09.10.2018р.

Суд, розглянувши у судовому засіданні від 09.10.2018 року, клопотання відповідача, вх. ГСОО №20467/18 відмовив у його задоволенні, як такого що є необґрунтованим, більш того, позивачем до позову було надано відповідну довіреність (том І а.с.30), відповідний наказ та витяг з інструкції «Про організацію претензійної та позовної роботи у судах і виконання рішень судів у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України», що цілком спростовує твердження відповідача, та з аналізу яких суд дійшов висновку про наявність у відповідної особи повноважень на підписання від Міністерства оборони України даної позовної заяви. При цьому суд зазначає, що підтвердження позивачем вказаних обставин є допустимим в рамках проведення підготовчого провадження та ніяким чином не суперечить положенням Господарського процесуального кодексу України.

09.10.2018 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, згідно якого відповідач зазначає, що ним виконуються всі істотні умови договору №ВКС-1412 від 01.12.2016р. за таких умов, посилання позивача на п. 7.3 договору суперечить положенням ст. 291 ГК України та виключає можливість односторонньої відмови від договору з ініціативи позивача, шляхом його припинення. При цьому, відповідач також наполягає на недотриманні позивачем положень ст. 188 ГК України, оскільки наразі відповідач користується торговим місцем, в зв`язку з чим сторони не досягли згоди щодо розірвання договору, тоді як позивач в судовому порядку не вимагав розірвання відповідного договору. Водночас, відповідачем заперечуються обставини щодо отримання останнім повідомлень про припинення дії договору №ВКС-1412. За таких обставин, відповідач з посиланням на положення ст. 398 ЦК України наполягає на тому, що позивач, як первинний володілець торгового місця №4953 передав його відповідачу, який згідно чинного договору, а саме у строк до 31.05.2019р. є правомірним користувачем, а тому, за думкою відповідача, вказані обставини виключають можливість задоволення позову. Разом з тим, відповідач посилається на наявність інших господарських справ, подібних, та зазначає про намагання чиновників Міністерства оборони України будь-якою ціною позбавити підприємців торгових місць по вул. Рожевій на території ТОВ "Промтоварний ринок", що стало підставою для наявності кримінальних проваджень та численних позовів щодо відповідних підприємців.

Ухвалою суду від 09.10.2018 року, в порядку ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, строк підготовчого провадження було продовжено на 30 днів. Крім того, даною ухвалою суду, в порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, підготовче засідання було відкладено на 31.10.2018 року.

18.10.2018 року до суду від позивача надійшли письмові заперечення на відзив (вх. ГСОО №21288/18) згідно, яких позивач наполягає, що за змістом п.7.3. договору №ВКС-1412 встановлено односторонню відмову від договору, однак випадків в яких будь-яка із сторін може відмовитися від укладеного договору його умовами не визначено, а отже таке право має кожна із сторін договору та у будь-якому випадку, як це визначено умовами договору, у т. ч. у випадку неможливості отримання однією із сторін того, на що вона розраховувала і при укладенні цього договору, а тому, згідно ч.1 ст.188 ГК України направлення відповідачеві письмового попередження слід розуміти як саму відмову, односторонній правочин, спрямований на розірвання договору. Крім того, позивач звертає увагу суду на судову практику у аналогічних правовідносинах, яку просить суд застосувати при розгляду даної справи, зокрема висновки викладені у справах №№ 916/321/17, 420/504/16-ц, 647/1460/17, 35/5005/2157/2012. Водночас, позивач стверджує, що шляхом ігнорування відповідачем переукладення договору у визначеній Міністерством оборони України редакції, а саме щодо зміни розміру орендної плати, позивач недоотримує кошти та несе збитки, тоді як ще з червня 2016 року між сторонами у справі велось листування щодо необхідності приведення договірних відносин у відповідності до наявних змін.

22.10.2018 року до суду від третьої особи надійшли письмові пояснення (вх. ГСОО №21429/18, в порядку ст. 168 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими Концерн „Військторгсервіс в особі філії „Одеське управління військової торгівлі Концерну „Військторгсервіс заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд позов задовольнити, посилаючись на те, що позивач не може належним чином реалізувати належне йому право розпорядження та користування спірним майном, оскільки відповідач чинить перешкоди у користуванні майном, здійснюючи свою підприємницьку діяльність на відповідному торговельному місці, чим систематично завдає збитки позивачу у вигляді упущеної вигоди. При цьому, Концерн „Військторгсервіс зазначає, що відповідач безпідставно займає торговельне місце не зважаючи на те, що не перебуває у договірних відносинах з позивачем, що суперечить положенням ст.391 ЦК України. При цьому, третя особа цілком підтримує позицію позивача щодо припинення між сторонами договірних відносин з приводу користування відповідним торгівельним місцем, за наявності відповідного листування між сторонами та права сторони на односторонню відмову від договору, що передбачено п. 7.3 відповідного договору, шляхом повідомлення про припинення дії договору. Крім того, третя особа, як і позивач, звертає увагу суду на судову практику у аналогічних правовідносинах, зокрема висновків викладених у справах №№ 916/321/17, 420/504/16-ц, 647/1460/17, 35/5005/2157/2012.

29.10.2018 року до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив вх. ГСОО №22078/18, згідно яких відповідач зазначає, що правовідносини сторін пов`язані з орендними відносинами, а тому підлягають застосуванню положення ст. 291 ГК України, в зв`язку з чим твердження позивача щодо односторонньої відмови від договору та його припинення є неможливим. При цьому, відповідач вважає недоречною судову практику на яку посилається позивач, як на таку, що не має преюдиційне значення у даних правовідносинах, оскільки позивач не враховує встановлених судом обставин при ухваленні відповідних рішень. Водночас відповідач звертає увагу суду щодо незаконності дій позивача з приводу проведення грошової оцінки майна, переданого в орендне користування відповідачу та в подальшому визначенню на її підставі розміру орендної плати. Разом з тим відповідач вважає, що позивачем не доведено, що саме Міністерство оборони України має право користування тим чи іншим місцем для встановлення 20-футових контейнерів по вул. Рожевій. За таких обставин відповідач наполягає, що договір №ВКС-1412 не припинив своєї дії і є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України, що за думкою відповідача виключає можливість задоволення даного позову з посиланням на ст. 391 ЦК України.

Ухвалою суду від 31.10.2018, в порядку ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено розгляд справи по суті на 16.11.2018 року. Крім того, даною ухвалою суду, в порядку ст. 91 Господарського процесуального кодексу України, за клопотанням відповідача, судом було витребувано у позивача оригінал договору №181/9-83р. від 21.02.2000 р. для огляду. Водночас, у судовому засіданні від 31.10.2018р. представником позивача було зазначено про направлення відповідних запитів з метою отримання оригіналу договору №181/9-83р.

У судовому засіданні від 16.11.2018р. судом було оголошено перерву у розгляді справи до 13.12.2018 року.

10.12.2018 року до суду від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі в порядку ст. 228 Господарського процесуального кодексу України вх. ГСОО №2-6227/18, згідно якого позивач просив суд задовольнити зазначене клопотання та зупинити провадження у даній справі до отримання правової позиції Великої палати Верховного суду у справі №914/2649/17. При цьому, позивач зазначає, щодо неоднозначного застосування судами в подібних правовідносинах норм права, а саме ст. 188 ГК України, а тому отримання правової позиції Верховного суду є необхідністю у даній справі.

Відповідач, 13.12.2018 року надавши відзив на вищезазначене клопотання позивача, (вх. ГСОО №25825/18) проти зупинення провадження у справі заперечував та просив суд у його задоволенні відмовити, посилаючись на відсутність підстав для такого зупинення, як непов`язаність предметів спору та норм права, які підлягають застосуванню у даних справах. Крім того, відповідач заявив усне клопотання, згідно якого просив суд, в зв`язку з неподанням позивачем оригіналу договору №181/9-83р., відповідно до ст. 91 ГПК України не брати до уваги копію наявну в матеріалах справи, подану позивачем, як доказ первинного права користування спірним торговим місцем, оскільки відповідач ставить під сумнів відповідність такої копії.

Суд розглянувши, клопотання позивача про зупинення провадження у даній справі дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки подане клопотання не відповідає визначенню подібності правовідносин, зокрема тотожності об`єкта та предмета правового регулювання у зазначених справах, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Більш того, суд зазначає, що норми ст. 228 Господарського процесуального кодексу України мають дискреційний характер, тобто не є обов`язковими підставами для зупинення провадження у справі та відповідне питання вирішується судом на власний розсуд. Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у даній справі до отримання правової позиції суду вищої інстанції у справі №914/2649/17.

У судовому засіданні від 13.12.2018 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити.

Представник третьої особи у судове засідання, призначене на 13.12.2018р. не з`явився, між тим подав до суду заяву вх. ГСОО №25787/18 в якій просив суд, зокрема, провести дане судове засідання за наявними матеріалами без участі представника концерну.

Представник відповідача, у судовому засіданні від 13.12.2018 року проти позову заперечує з підстав викладених у відповідних заявах по суті спору та просив суд у задоволені даного позову відмовити.

В судовому засіданні 13.12.2018 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено сторонам, що повне рішення буде складено 26.12.2018 року.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши належність, допустимість доказів, суд встановив:
Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.06.2017 року по справі №916/856/17 (том І а.с. 184-187 з оборотом), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 13.09.2017р. встановлені обставини, що 21.02.2000р. між Міністерством оборони України, Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та товариством з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок (далі - Ринок) було укладено договір №181/9-83р, відповідно до п. п. 1.1, 5.1 якого Міністерство оборони України дає згоду на вилучення земельної ділянки площею 4,33 га (з розміщеним на ній асфальтованим майданчиком площею 1,2 га, вартість понесених затрат по його обладнанню становить 264661 гривень), що розташована на території військового містечка №7 Одеського гарнізону, військова частина НОМЕР_2 , та передає вказану земельну ділянку (з розміщеним на ній асфальтованим майданчиком площею 1,2 га) Авангардівській селищній раді Овідіопольського району Одеської області. Міністерство має право протягом 99 років з дня підписання цього договору безкоштовного користування на власній розсуд 50 місцями під 20-футові контейнери, що розміщені на території Ринку по вулиці Рожевій, та розташованими на даних місцях контейнерами, а Ринок визнає вказане право та зобов`язується безкоштовно здійснювати охорону, загальне освітлення, прибирання території, забезпечити вільний доступ до вказаних контейнерів.

Враховуючи, що під час розгляду Господарським судом Одеської області справи №916/856/17 встановлені обставини щодо Міністерства оборони України з приводу укладення договору №181/9-83р від 21.02.2000р., на які позивач посилається у даній справі, суд вказує що обставини щодо укладення зазначеного договору, в силу приписів ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи та визнаються судом встановленими, в зв`язку з чим заперечення відповідача щодо відповідності копії такого договору оригіналу судом не приймаються, більш того, суд зазначає, що в матеріалах справи міститься копія завірена третьою особою та яка містить відмітку архівного відділу щодо відповідності оригіналу (том ІІ а.с. 18-20 з оборотом).

Матеріалами справи також встановлено, що 14.06.2016р. між Міністерством оборони України (надалі - Міністерство) та Концерном „Військторгсервіс (надалі - Концерн) укладено договір доручення №1 (том І а.с. 25-26 з оборотом), згідно з яким Міністерство доручає а Концерн приймає на себе доручення та зобов`язується вчиняти від імені Міністерства юридичні дії, пов`язані з укладанням та розірванням, договорів з фізичними та/або юридичними особами про надання права платного користування місцями для встановлення 20-футових контейнерів (загальна кількість 50 місць) на території ТОВ „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, отриманням і обліком грошових коштів, стягненням штрафних санкцій та представництвом інтересів сторін в судах та інших юрисдикційних органах з питань, пов`язаних з виконанням цього договору.

Згідно з п.5.1 договору доручення №1 від 14.06.2016р. договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.05.2019р. Договір вважається автоматично продовженим на таких самих умовах, якщо жодна із сторін не повідомить іншу про відмову від подальшої дії договору у письмовій формі не пізніше, ніж за один календарний місяць до закінчення терміну його дії.

06.03.2018р. між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору доручення №1 від 14.06.2016р., згідно якої, серед іншого, п.1.1 договору викладено в новій редакції: „1.1. За цим Договором Міністерство доручає, а Концерн приймає на себе доручення та зобов`язується від імені Міністерства вчиняти юридичні дії, пов`язані з укладанням, розірванням, припиненням договорів з фізичними та/або юридичними особами про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футового контейнеру (загальна кількість - 50 місць) на території ТОВ Промтоварний ринок по вул. Рожевій, в тому числі правом звернення до суду з позовами про тлумачення умов даних договорів, визнання їх недійсними, отриманням та обліком коштів, стягнення заборгованості, штрафних санкцій та представництва інтересів Сторін в судах та інших юрисдикційних органах з питань пов`язаних з виконанням цього договору....

У листі від 15.03.2017р. ТОВ „Промтоварний ринок повідомлено Філію „ОУВТ Концерну „Військторгсервіс, що на виконання умов п.5.1 договору №181/9-83р від 21.02.2000р. Міністерству оборони виділені в безкоштовне користування на власний розсуд терміном на 99 років з моменту укладення договору 50 місць під розміщення 20-футових контейнерів на території ТОВ «Промтоварний ринок» по вулиці Рожевій (територія контейнерної площадки №2 Торговельного комплексу №1), зокрема торгівельне місце №4953.

Як встановлено матеріалами справи, 01.12.2016 року між Міністерством оборони України від імені якого діє Концерн „Військторгсервіс (сторона-1) на підставі договору-доручення № 1 від 14.06.2016 р. та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (сторона-2) укладено договір про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів № ВКС-1412, згідно умов якого строна-1 надає стороні-2 право платного користування місцем для встановлення 20-футового контейнеру, надалі майна на спеціально визначеній для цієї мети відкритій території, а сторона-2 зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги по розміщенню майна згідно з умовами цього договору.

У відповідності до п.1.2 договору №ВКС-1412 для встановлення майна строна-1 виділяє відкриту територію, розташовану за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, територія ТОВ „Промтоварний ринок, вул. Рожева, торгове місце № 4953, згідно з планом розташування, який є невід`ємною частиною цього договору (додаток №1).

Сторона-2 щомісяця сплачує платіж, шляхом перерахування відповідної суми, вказаної в п.3.2. цього договору, на розрахунковий рахунок сторони-1 на підставі рахунків сторони-1 у період з 10-го по 20-те число поточного місяця. Не отримання рахунку не є підставою сторону-2 від застосування негативних наслідків передбачених розділом 4 даного договору (п. 3.1 договору №ВКС-1412).

У відповідності до 3.2 договору №ВКС-1412, загальна вартість наданих послуг по розміщенню 1-го 20-ти футового контейнеру на виділеній території, за цим договором в місяць складає, з урахуванням ПДВ 2680 грн.

Пунктом 3.3 договору №ВКС-1412 передбачено, що вартість послуг по цьому договору може бути переглянута у випадках передбачених законодавством України. У разі зміни розміру оплати, сторона-1 повинна попередити про це сторону-2 в 10-денний строк до початку місяця, в якому змінюється розмір оплати. Зміна розміру плати оформляється додатковою угодою сторін.

За умовами п. 6.1 договору №ВКС-1412, всі зміни та доповнення до цього договору повинні бути оформлені письмово в двосторонньому порядку.

Пунктом 7.1 договору №ВКС-1412 встановлено, що договір набуває чинності з 01.12.2016р. та діє до 31.05.2019р. включно.

23.03.2018р. Міністерством оборони України видано довіреність №220/254/д якою уповноважено начальника філії „Одеське управління військової торгівлі Концерну „Військторгсервіс Соловйову О.Є. на вчинення юридичних дій від імені міністерства, передбачених договором доручення №1 від 14.06.2016р., укладеного між Міністерством оборони України та Концерном „Військторгсервіс (зі змінами і доповненнями).

Як відзначає позивач, з метою врегулювання договірних взаємовідносин щодо збільшення плати за користування торгівельним місцем №4953, відповідно до Звіту про оцінку майна від 12.01.18 р, яку станом на 31.12.2017 р. було визначено у сумі 16 925,40 грн, відповідачу, листом від 29.03.18 р за вих. № 406/28 було запропоновано з`явитись до філії з метою врегулювання питання щодо подальших договірних відносин. Як стверджує позивач, згідно роздруківки інформації з сайту поштової установи (том І а.с. 34) зазначений лист 02.04.2018 року був отриманий відповідачем, між тим, суд зазначає, що поштове повідомлення про вручення відповідного відправлення містить відомості щодо отримання зазначеного листа відповідачем 13.04.2018 року (том І а.с. 35).

В подальшому, листом від 04.06.2018 р. за вих. №№ 747/25 Філія «ОУВТ» повідомила відповідача про припинення з 06.08.2018 р. дії договору № ВКС-1412, за ініціативою Міністерства оборони України, в порядку п.7.3 договору.

Також, у газеті Одеські вісті, випуск від 09.06.2018р. №44 (5068), на сторінці 11 розміщено оголошення наступного змісту: За ініціативою Міністерства оборони України (МОУ) з 06.08.2018р. припиняється дія договорів про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій, а саме: припиняється дія договору №ВКС-1412 від 01.12.2016р., на користування торговельним місцем №4953.

Аналогічне за змістом повідомлення щодо припинення дії Договору №ВКС-1412 від 01.12.2016р. було розміщено і на веб-сайті ТОВ "Промтоварний ринок".

Разом з тим, 07.08.2018р. відповідною комісією, сформованою Філією «ОУВТ» складено акт огляду торговельного місця №4953, що знаходяться на території ТОВ „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, яким встановлено, що виділене під встановлення 20-футових контейнерів торговельне місце №4953 використовується особою ОСОБА_2 на підставі договору №4953 від 31.12.2017 року, торговельне місце звільнити у добровільному порядку відмовились.

Водночас в матеріалах справи містяться банківськи квитанції за 2016-2018 рр., які свідчать про сплату відповідачем на користь філії «ОУВТ» коштів за договором №ВКС-1412, як орендної плати за відповідні місяці.

Отже, позовні вимоги обґрунтовані відсутністю згоди відповідача щодо переукладення договору №ВКС-1412 щодо збільшення плати за користування торгівельним місцем, припиненням дії договору №ВКС-1412, в зв`язку з чим за твердженням позивача, зайняття на даний час підприємцем даного місця є неправомірним, що стало підставою для звернення Міністерства оборони України з даним позовом про зобов`язання відповідача та будь-яких інших осіб усунути перешкоди у користуванні торговельним місцем №4953 шляхом його звільнення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:
В силу ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, забезпечення гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів кожного.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як встановлено судом, предметом спору у цій справі є зобов`язання усунути перешкоди у користування торговельним місцем, шляхом звільнення від розміщених на ньому контейнерів з підстав припинення договірних стосунків між сторонами у справі з ініціативи Міністерства оборони України.

Так, позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача та будь-яких інших осіб усунути перешкоди у користуванні торгівельним місцем обґрунтовані посиланнями позивача на те, що договір №ВКС-1412 є припиненим у зв`язку із неодноразовим надісланням відповідачу відповідних повідомлень, оскільки сторони у п.7.3 даного договору передбачили можливість односторонньої відмови від договору та встановили строк протягом якого вони, у разі незгоди із таким припиненням мають право врегулювати розбіжності, тобто на протязі двох місяців.

Водночас, в якості правових підстав обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ст.391 Цивільного кодексу України, згідно з якою власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно зі ст.204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вище встановлено судом, 01.12.2016 року між Міністерством оборони України від імені якого діє Концерн „Військторгсервіс на підставі договору-доручення № 1 від 14.06.2016 р. та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів № ВКС-1412.

При цьому, із змісту зазначеного договору вбачається що він за своєю правовою суттю відноситься до договорів найму, що ніяким чином не заперечується сторонами у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

При цьому, з огляду на приписи ч.ч.1, 2 ст.598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Водночас, за приписами ст. 783 Цивільного кодексу України наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Так, позивач посилається на припинення договору №ВКС-1412 від 01.12.2016р. у зв`язку із неодноразовим надісланням відповідачу відповідних повідомлень, оскільки сторони у п.7.3 договору передбачили можливість односторонньої відмови від договору та встановили строк протягом якого вони, у разі незгоди із таким припиненням мають право врегулювати розбіжності, тобто на протязі двох місяців. При цьому, підставою для розірвання договору є нібито відмова відповідача щодо укладення додаткової угоди, якою збільшено розмір орендної плати.

Відповідно до ст.188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Умовами п. 7.2 договору №ВКС-1412 встановлено, що договір розривається в односторонньому порядку при заборгованості по оплаті більше, ніж 2 місяці.

Дія договору припиняється у випадках: закінчення терміну, на який він був укладений; за ініціативою однієї із сторін. Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення дії договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці (п. 7.3 договору №ВКС-1412).

Про ініціативу припинення договору №ВКС-1412 від 01.12.2016р. свідчать оголошення у газеті Одеські вісті та відповідні листи філії «ОУВТ» з підстав зміни розміру орендної плати.

Однак, чинне законодавство та умови зазначеного вище договору, укладеного з відповідачем, не визначають таких підстав для можливого одностороннього припинення дії договору.

Водночас, як зазначено в постанові Верховного Суду від 13.02.2018 р. у справі № 916/849/17, предметом спору якого був договір, умови відносно припинення якого, є аналогічними за змістом договором укладеним з відповідачем, з аналізу статей 651 Цивільного кодексу України, статті 188 Господарського кодексу України вбачається, що договір не може бути розірваний в односторонньому порядку за ініціативою однієї із сторін за відсутності правових підстав, визначених Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, в тому числі спеціально визначених умовами укладеного договору, оскільки в такому випадку одностороння відмова від договору може порушити права орендаря, який належним чином виконував прийняті на себе зобов`язання.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що договір №ВКС-1412 від 01.12.2016р. на даний час не припинено, та строк його дії становить до 31.05.2019р. включно.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Таким чином, враховуючи чинність на даний час договору №ВКС-1412 від 01.12.2016р., суд дійшов висновку про наявність правових підстав для користування відповідачем торговим місцем №4953 на території ТОВ «Промтоварний ринок» за вказаним договором.

Слід відмітити, що з врахуванням проведення сторонами господарської діяльності на підставі договору №ВКС-1412, до взаємовідносин, що з нього виникли в пріоритетному порядку підлягають застосуванню положення Господарського кодексу України, а тому посилання позивача на можливість в односторонньому порядку відмовитись від договору згідно приписів ст.ст.525, 651 Цивільного кодексу України не заслуговують на увагу в контексті положень ч.2 ст.4, ч.3 ст.202 Господарського кодексу України.

Не приймаються до уваги судом посилання позивача та третьої особи стосовно врахування при розгляді даної справи висновків судів у справах №№ 916/321/17, 420/504/16-ц, 647/1460/17, 35/5005/2157/2012, оскільки судові рішення у наведених справах приймались не у подібних правовідносинах, що є предметом розгляду даної справи.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому, негаторний позов подається у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.

Згідно з висновком Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеним у постанові від 23.10.2018р. у справі №914/2728/17 положення статті 391 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного із позивачем договору.

Таким чином, наявність на даний час договірних відносин між позивачем та відповідачем щодо права користування торговим місцем №4953, розташованим на території ТОВ «Промтоварний ринок», виключає взагалі можливість застосування до спірних правовідносин положень ст.391 Цивільного кодексу України, а тому у задоволені позовних вимог Міністерства оборони України про зобов`язання відповідача звільнити відповідне торгове місце слід відмовити.

Разом з тим, вимоги позивача щодо зобов`язання будь-яких третіх осіб усунути перешкоди у користуванні майном є недоречними, оскільки за такого змісту позовні вимоги носять неконкретний характер та відносяться до необмеженого кола осіб, а відповідно є неналежним способом захисту порушених прав позивача.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Міністерства оборони України про зобов`язання відповідача та будь-яких третіх осіб усунути перешкоди у користуванні торгівельним місцем, шляхом звільнення торговельного місця №4953 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вулиці Рожевій на території ТОВ «Промтоварний ринок» за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, смт Авангард, вул. Базова, 20.

При здійсненні вищевказаних висновків суд враховує, що ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено здійснення правосуддя на засадах верховенства права, забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

На підставі ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,
ВИРІШИВ:
1.В позові відмовити в повному обсязі.

2.Витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 26 грудня 2018 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська