ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" грудня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/2782/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ольшанченка В.І.

при секретарі судового засідання Чкан Д.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м. Київ)
до Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" (Харківська обл., м. Балаклія)
про стягнення 91865,57 грн,
за участю представників:

позивача - гол. юр. ОСОБА_1 (довіреність від 23.10.2017);

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність від 02.01.2018);

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - позивач) надало Господарському суду Харківської області позовну заяву до Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" (надалі - відповідач), в якій просить стягнути з відповідача на свою користь борг у загальній сумі 91865,57 грн, у тому числі: пеню в сумі 85955,86 грн та 3% річних в сумі 5909,71 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує порушенням відповідачем зобов'язань за договором №2192/16-ТЕ-32 постачання природного газу від 21.12.2015 щодо оплати поставленого природного газу.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 12.10.2018 була прийнята позовна заява до розгляду та відкрито провадження у справі №922/2782/18.

Цією ухвалою вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 31.10.2018 об 11:30 год, про що повідомлено учасників справи.

25.10.2018 відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечує та зазначає, що нараховані позивачем пеня та 3% річних не підлягають стягненню з відповідача в силу імперативних приписів ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 №1730-VIII, що набрав чинності 30.11.2016. Так, станом на день набрання чинності Законом відповідач не мав перед позивачем заборгованості за спожитий природний газ за договором; відповідач є теплогенеруючою організацією і на нього поширюється дія Закону; застосування приписів ч. 3 ст. 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом, у зв'язку з чим здійснення захисту прав позивача на нарахування неустойки та 3 % річних за наявності імперативної норми Закону, яка обмежує позивача в цьому праві та задоволення такого позову, суперечитиме як наведеній нормі Закону, так і принципам розумності, справедливості та належного урядування.

05.11.2018 позивач надав відповідь на відзив, у якій він обґрунтовує неможливість застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 №1730-VIII. Зокрема, позивач зазначив, що відповідно до ст. 3 зазначеного Закону, для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства. Мотивуючи власну позицію позивач зазначив, що оскільки відповідач не включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, відтак застосування ч. 3 ст. 7 відповідного Закону до правовідносин між сторонами є неправомірним.

Позивач надав відповідь на відзив без доказів направлення її відповідачу.

10.12.2018 ухвалою Господарського суду Харківської області було повідомлено учасників справи про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 27.12.2018 об 11:00 год.

Позивач надав клопотання про долучення до матеріалів справи доказів направлення відповідачу відповіді на відзив, яке задоволено протокольною ухвалою.

Представник позивача позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечує та просить у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, суд встановив наступне.

21.12.2015 між позивачем та відповідачем був укладений договір №2192/16-ТЕ-32 постачання природного газу (надалі - договір), за яким постачальник (позивач) зобов'язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ (надалі - газ), а споживач (відповідач) зобов'язується прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору газ, що постачається, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно з п. 1.3 договору постачається газ власного видобутку (видобутий на території України), а у разі його нестачі, імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України).

Пунктом 2.1 договору сторони визначили, що постачальник передає споживачу з 01 січня 2016 року по 31 березня 2016 року (включно) газ обсягом до 1498,9 тис куб м, у тому числі по місяцях (тис куб м).

Відповідно до п. 3.1 договору постачальник передає споживачу газ у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України, та в пунктах приймання-передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему.

Право власності на газ переходить від постачальника до споживача в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ споживач несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Згідно з п. 3.4 договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.

Пунктом 3.5 договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, споживач зобов'язується надати постачальнику, зокрема, підписані та скріплені печатками споживача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу в розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість. Постачальник не пізніше 8-го числа повертає споживачу один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надає в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 5.2 договору ціна за 1000 куб м газу за цим договором в період з 01.01.2016 по 31.03.2016 (включно) для підприємств, які безпосередньо приєднані до газотранспортної системи, становить 1843,28 грн, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до ціни на природний газ - 2%; податок на додану вартість за ставкою - 20%.

До сплати за 1000 куб м природного газу - 1880,15 грн, крім того ПДВ - 20% - 376,03 грн, всього з ПДВ - 2256,18 грн.

Згідно з п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У статті 12 договору сторони визначили, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу з 01 січня 2016 року до 31 березня 2016 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

До договору №2192/16-ТЕ-32 постачання природного газу від 21.12.2015 сторонами було укладено низку додаткових угод: №1 від 31.12.2015, №2 від 29.01.2016, №3 від 25.03.2016, №4 від 31.03.2016, № (а.с. 21-28), якими змінювались окремі характеристики предмету договору, умови щодо його кількості та фізико-хімічних показників, порядку та умов обліку і передачі, ціни газу, прав та обовязків сторін, їх відповідальності, порядку та умов проведення розрахунків.

Так, в додатковій угоді №1 від 31.12.2015 до договору №2192/16-ТЕ-32 постачання природного газу від 21.12.2015 сторони збільшили обсяг природного газу, що постачальник передає споживачу з 01.01.2016 до 31.03.2016, до 4920,1 тис куб м.

В додатковій угоді №4 від 31.03.2016 до договору сторони додали пункт 2.1 договору абзацом у наступній редакції: "постачальник передає споживачу з 01 квітня 2016 року по 30 квітня 2016 року (включно) газ обсягом до 420,626 тис куб м.".

Також цією додатковою угодою сторони змінили п. 3.1 договору, зокрема, що право власності на газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на газ споживач несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

У п. 5 додаткової угоди №4 від 31.03.2016 до договору сторони узгодили, що ціна за 1000 куб м газу за цим договором в період з 01.04.2016 по 30.04.2016 (включно) для підприємств, які безпосередньо приєднані до газотранспортної системи, становить 1770,74 грн, крім того податок на додану вартість - 20%. Всього до сплати з ПДВ - 2124,89 грн (п. 5.2 договору).

Крім того, в цій угоді сторони змінили абзац 2 п. 6.1 договору, а саме, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Також у вищезазначеній угоді сторони продовжили строк дії договору в частині реалізації газу до 30 квітня 2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

На виконання умов договору №2192/16-ТЕ-32 постачання природного газу від 21.12.2015 позивач поставив протягом січня - квітня 2016 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 8745897,38 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу на загальну суму 8745897,38 грн, які містяться в матеріалах справи (а.с.31-38).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач протягом всього періоду оплачував поставлений природний газ несвоєчасно, остаточно заборгованість за природний газ за договором постачання природного газу №2192/16-ТЕ-32 від 21.12.2015 була сплачена лише 15.06.2016, тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 3% річних та пені, нарахованих за прострочення виконання умов договору.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України встановлює обовязковість договору для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 8.2 договору сторони визначили, що у разі невиконання споживачем пункту 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу.

На підставі вказаного позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 16.02.2016 по 14.06.2016 в сумі 85955,86 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував відповідачу 3% річних за період з 16.02.2016 по 14.06.2016 в сумі 5909,71 грн.

03.11.2016 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії", який набрав чинності 30.11.2016.

Метою цього Закону є поліпшення фінансового становища теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення, запобігання їхнього банкрутства, забезпечення фінансової стабільності та уникнення кризових ситуацій під час проходження опалювального періоду.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії" дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Статті 4, 5, 6 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії" (далі - Закон) регулюють проведення взаєморозрахунків та реструктуризацію заборгованості.

Частиною першою статті 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до п. 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань зі сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Відносно аргументів позивача, викладених у відповіді на відзив (а.с. 83-88), де зазначається, що оскільки відповідач не включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, відтак застосування ч. 3 статті 7 відповідного Закону до правовідносин між сторонами є неправомірним, суд вважає за необхідне відзначити наступне.

Частиною 3 статті 7 Закону врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що ч. 3 ст. 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування її приписів не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, застосування ч. 3 ст. 7 не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, на відміну від ч. 1 ст. 7, де прямо ідеться про реструктуризовану заборгованість, тоді як у ч. 3 ст. 7 - про заборгованість.

Отже, єдиною умовою для списання заборгованості, нарахованої за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, є набрання чинності даним Законом.

З матеріалів справи вбачається, що основна заборгованість за поставлений природний газ за договором №2192/16-ТЕ-32 від 21.12.2015 власними коштами була погашена відповідачем 15.06.2016, тобто до набрання чинності цим Законом.

Отже, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" про стягнення пені в сумі 85955,86 грн та 3% річних у сумі 5909,71 грн не підлягають задоволенню.

Такий висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 червня 2018 року у справі №916/3055/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач не надав доказів в обґрунтування своїх позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Згідно з ст. 129 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії", статтями 525, 526, 530, 610, 611, 625, 629, 712 Цивільного кодексу України, статтями 73, 74, 76 - 80, 86, 123, 129, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Харківської області протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 03.01.2019 р.

Суддя ОСОБА_3

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі - http://court.gov.ua/.