РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.12.2018Справа № 910/14347/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., при секретарі судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛембергМіт» (80463, Львівська область, Кам'янка-Бузький район, село Старий Яричів, вулиця Галицька, будинок 143; )

до Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" (04050, м. Київ, вулиця Глибочицька, будинок 44; )

про стягнення 268 937,84 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Шлянта Н.Р. - довіреність № 130 від 14.09.2018 року ;

від відповідача: Дубовий О.С. - довіреність № 157-2018 від 25.10.2018 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛембергМіт» до Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" про стягнення 268 937,84 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем Договору добровільного страхування транспортного засобу (КАСКО) №к091168 від 11.05.2017 року в частині виплати позивачу страхового відшкодування в розмірі 256 949,23 грн.

З цих підстав позивач просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача на свою користь: 256 949,23 коп. - страхового відшкодування, 11 988,61 грн. - пені, 4 034,08 грн.. - судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/14347/18, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи, судове засідання (розгляд справи по суті) призначено на 04.12.2018 року, встановлено сторонам строки на подання заяв по суті спору, а також подання відповідачем:

- страхового акту з визначення вартості матеріального збитку, завданого застрахованому транспортному засобу за Договору добровільного страхування транспортного засобу (КАСКО) №к091168 від 11.05.2017 року;

- наказу на здійснення виплати страхового відшкодування страхувальникові за Договором добровільного страхування транспортного засобу (КАСКО) №к091168 від 11.05.2017 року.

23.11.2018 року через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву №18-154 від 19.11.2018р. з додатками, серед яких документи на виконання вимог ухвали суду.

30.11.2018 року через канцелярію суду відповідачем подано письмові пояснення №18-154 від 26.11.2018р., у яких йдеться про погодження позивачем вартості відновлюваного ремонту у розмірі 1 027 796, 88 року, що письмово викладено у листі (заяві-погодженні) Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛембергМіт» від 03.07.2018 року.

У судовому засіданні 04.12.2018 року представником позивача заявлено про наявність сумніву у достовірності поданого відповідачем доказу у додатках до відзиву на позов, а саме - Заяви-погодження Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛембергМіт» б/н від 03.07.2018 року про погодження вартості відновлюваного ремонту у розмірі 1 027 796, 88 року, оскільки про наявність такої заяви позивачу невідомо.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2018 року судове засідання (розгляд справи по суті) відкладено на 18.12.2018 року, витребувано у відповідача: оригінал (для огляду в судовому засіданні) листа ТОВ «ЛембергМіт» б/н від 03.07.2018 року, яким узгоджено вартість відновлювального ремонту в розмірі 1 027 796,88 грн.; належним чином завірену копію журналу вхідної кореспонденції на підтвердження факту отримання від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛембергМіт" листа б/н від 03.07.2018 року, яким узгоджено вартість відновлювального ремонту в розмірі 1 027 796,88 грн.

18.12.2018 року через канцелярію суду відповідачем подано клопотання про витребування у позивача інформації, чи підписував керівник позивача Балух В.Я. заяву - погодження на виплату страхового відшкодування, копія якого наявна в матеріалах справи.

За результатами розгляду вказаного клопотання в судовому засіданні 18.12.2018 року в задоволенні останнього судом відмовлено як необґрунтованого.

В судове засідання 04.12.2018 року з'явився уповноважений представник позивача, представник відповідача - не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином..

В судове засідання 18.12.2018 року з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

В судових засіданнях 04.12.2018 року та 18.12.2018 року уповноважений представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Уповноважений представник відповідача в судовому засіданні 18.12.2018 року проти повних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 18.12.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За приписами частини 1, пункту 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

У відповідності до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Як визначено статтею 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 6 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 11 травня 2017 року між Приватним акціонерним товариством "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" (страховик за договором, відповідач у справі), та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛембергМіт» (страхувальник за договором, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством "Банк Восток" (вигодонабувач за договором) укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу (КАСКО) № К091168 (далі - Договір страхування), за умовами якого застраховано транспортний засіб марки PEZZAIOLI SBA-63, тип - напівпричіп н/пр-д/п худоби-Е, 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (далі - застрахований транспортний засіб).

Відповідно до Договору страхування страховик повинен відшкодовувати шкоду, що трапилась в результаті страхового випадку, зокрема: дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортного засобу, а саме події, що сталася під час руху застрахованого транспортного засобу або іншого транспортного засобу, в результаті якої загинули або поранені люди або завдані матеріальні збитки.

Страхова сума становить 2 130 000,00 грн. (п.9 Договору страхування).

Відповідно до п. 13.1 Договору страхування безумовна франшиза за збитками внаслідок ДТП - 0,00%.

Відповідно до ст. 22, 1166 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті її цивільного права, має право на їх відшкодування. Шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, і звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Договір укладений між позивачем та страхувальником за своєю правовою природою є договором страхування. Правовідносини щодо страхування регулюються нормами Цивільного кодексу України, зокрема, главою 67 ЦК України.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Як передбачено ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

За визначенням ст. 8 Закону України "Про страхування" страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно п.13.1 Договору страхування дорожньо - транспортна пригода є одним із страхових ризиків.

У ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

З матеріалів справи слідує, що 02 січня 2018 року о 13 год. 30 хв. в Тернопільській області с. Козаччина сталася дорожньо - транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу під керуванням ОСОБА_6, у результаті чого транспортному засобу завдано механічні пошкодження, про що позивачем повідомлено відповідача заявою від 03.01.2018 року, копія якої наявна в матеріалах справи.

У зв'язку зі зверненням страхувальника до позивача із заявою від 03.01.2018 року про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, відповідачем було визнано вищезазначену дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, про що складено відповідні страхові акти № 83, № 83-1, № 83-2, № 83-3, № 83-4, № 83-5, № 83-6 від 12.07.2018 року та розрахунку до них, копії яких наявні в матеріалах справи.

Згідно п. 22.5 Договору страхування за страховими ризиками, визначеними в п.13.1-13.5 даного договору, страховик протягом 30 (тридцяти) робочих днів після одержання всіх необхідних документів приймає рішення про виплату страхового відшкодування, складає страховий акт та здійснює виплату страхового відшкодування, або приймає рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування і письмово повідомляє страхувальника з обґрунтуванням причин відмови.

Так, згідно вказаних страхових актів вартість матеріального збитку, завданого застрахованому позивачем транспортному засобу марки PEZZAIOLI SBA-63, державний номер НОМЕР_1, тип - напівпричіп н/пр-д/п худоби-Е, 2014 року випуску, враховуючи вартість відновлювального ремонту застрахованого об'єкта в сумі 1 284 746,11 грн., що визначена страховиком на підставі висновку № 153 експертного товарознавчого дослідження по визначенню вартості відновлювального ремонту та ринкової вартості року, складеного 24.05.2018 року судовим експертом Вербовим В.В. (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності НОМЕР_2 від 16.11.2017 року, свідоцтво Мін'юсту України № 467 від 01.06.2001 року) та з урахуванням несплаченого страхового платежу за наступний період страхування згідно Договору страхування в сумі 17040,00 грн., а також враховуючи зменшення на 256 949,23 грн. згідно заяви - погодження, становить 1 010 756,88 грн.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Ст. 9 вказаного Закону передбачено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно п. 19.4.3 Договору страхування страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у визначений договором строк.

В подальшому відповідачем у відповідності до вказаних страхових актів та поданої страхувальником заяви була виплачена позивачеві сума страхового відшкодування в розмірі 1 010 756,88 грн., що сторонами не заперечувалось.

Отже, звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що відповідач, як страховик за укладеним між сторонами Договором страхування зобов'язаний відшкодувати суму матеріальної шкоди, завданої застрахованому позивачем транспортному засобу марки PEZZAIOLI SBA-63, державний номер НОМЕР_1, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, розмір якої становить 1267706,11 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, свої зобов'язання за Договором страхування щодо виплати Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛембергМіт» страхового відшкодування всупереч вимогам чинного законодавства та умовам Договору страхування відповідач не виконав в повному обсязі, в результаті чого у ПАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп" утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 256 949,23 грн., яку останній просив стягнути в поданій позовній заяві.

Окрім цього, посилаючись на п. 24.2 Договору страхування, згідно умов якого за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність відповідно до законодавства України; за несвоєчасну виплату страхового відшкодування винна сторони сплачує іншій стороні пеню в розмірі облікової ставки НБУ, яка діє під час виникнення заборгованості від суми, що підлягає сплаті, за кожен день затримки, але не більше 10% заборгованості, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню за прострочення зобов'язань із виплати страхового відшкодування за період з 19.07.2018 року по 22.10.2018 року в сумі 11 988,61 грн., відповідно до наданого розрахунку.

Згідно частини першої статті 96 ЦК юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Суд наголошує, що відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору добровільного страхування транспортного засобу (КАСКО) № К091168 від 11.05.2017 року та/або його окремих положень суду не надано.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 року, відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або робото здатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення вищенаведених положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Крім того, листом від 19.07.11 р. Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

У матеріалах справи міститься висновок № 153 експертного товарознавчого дослідження по визначенню вартості відновлювального ремонту та ринкової вартості року, складеного 24.05.2018 року судовим експертом Вербовим В.В., згідно якого вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 1 284 746,11 грн.

При цьому здійснюючи розрахунок належної до виплати страхувальнику суми страхового відшкодування за Договором страхування та у зв'язку з настанням страхового випадку відповідач виходив саме з вказаної суми, що підтверджується матеріалами справи та сторонами.

В свою чергу заперечення відповідача проти заявленої до стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 256 949,23 грн. з посиланням на наявну згоду позивача як страхувальника на виплату страхового відшкодування в сумі 1027 796,88 грн., на підтвердження чого відповідачем надано копію заяви - погодження від 03.07.2018 року від імені ТОВ «ЛембергМІТ», судом до уваги не приймаються, з огляду на відсутність вихідної реєстрації такого листа відправником, зазначення посади, прізвища та ініціалів особи, якою його підписано, а також відсутності у відповідача оригіналу вказаного листа - погодження від 03.07.2018 року та журналу вхідної кореспонденції Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп» щодо вхідної реєстрації такого листа страховиком.

Тобто, за висновком суду зазначені фактичні обставини ставлять під сумнів достовірність, допустимість вказаного листа від 03.07.2018 року як належного доказу у справі, та, відповідно, унеможливлюють посилання на нього як на підставу для зменшення належної до виплати позивачу як страхувальнику за Договором страхування суми страхового відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати позивачу суми страхового відшкодування в добровільному порядку у відповідності до умов Договору страхування та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і належних та допустимих доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджуються та відповідачем не спростовані, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 256 949,23 грн. страхового відшкодування підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Цивільного кодексу України, законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 статті 546, статті 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За пунктом 3 частини першої статті 20 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Статтею 216 та частиною другою статті 217 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування згідно Договору страхування, яка не може бути задоволена судом з огляду на відсутність узгодженого договором розміру пені.

При цьому приписи статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» не можуть бути застосовані, оскільки ця правова норма визначає лише граничний розмір нарахувань і не встановлює ставку пені для суб'єктів цивільно-правових відносин.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення пені має бути залишена без задоволення в зв'язку з недоведеністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «ГарсіяРуїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «ХіроБалані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та МесропМовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" (04050, м. Київ, вулиця Глибочицька, будинок 44; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛембергМіт» (80463, Львівська область, Кам'янка-Бузький район, село Старий Яричів, вулиця Галицька, будинок 143; ) 256 949,23 грн. (двісті п'ятдесят шість гривень дев'ятсот сорок дев'ять грн. 23 коп.) страхового відшкодування та 3854,25 грн. (три тисячі вісімсот п'ятдесят чотири грн. 25 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржене в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 28.02.2019 року.