ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2018 р. Справа№ 920/587/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства «Теплогарант»

на рішення Господарського суду Сумської області

від 24.09.2018 (повний текст рішення складено 27.09.2018)

у справі № 920/587/18 (суддя Резніченко О.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумигаз Збут»

до Комунального підприємства «Теплогарант»

про стягнення 249 582, 29 грн

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сумигаз Збут» (далі - ТОВ «Сумигаз Збут», позивач) звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Комунального підприємства «Теплогарант» (далі - КП «Теплогарант», відповідач) про стягнення 249 582, 29 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів № 41BBSmz498-18 від 23.04.2018 щодо повної та своєчасної оплати за отриманий природний газ, відтак просило стягнути з відповідача 243 696, 52 грн заборгованості, 3 135, 81 грн пені та 2 749, 96 грн 3% річних за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

В поданому суду першої інстанції відзиві на позовну заяву відповідач визнав основний борг в розмірі 243 696, 52 грн та суму нарахованих 3% річних, проте просив суд зменшити суму нарахованої пені на 90% з огляду на ступінь виконання відповідачем своїх зобов'язань з оплати природного газу та фінансове становище відповідача.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 24.09.2018 у справі № 920/587/18 позов задоволено повністю. Стягнуто з КП «Теплогарант» на користь ТОВ «Сумигаз Збут» 243 696, 52 грн заборгованості за отриманий природний газ, 2 749, 96 грн 3% річних, 3 135, 81 грн пені, 3 743, 73 грн витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, КП «Теплогарант» оскаржило його в апеляційному порядку та просило скасувати повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано як виняткові наведені апелянтом (заявником) обставини для зменшення на 90% нарахованої до стягнення пені, з огляду на що безпідставно не зменшено розмір нарахованої до стягнення пені. Крім цього, не зважаючи на клопотання КП «Теплогарант», місцевим господарським судом справу розглянуто без участі представників відповідача, чим порушено право сторони на участь в судовому засіданні, передбачене ст. 42, ч. 3 ст. 202 ГПК України.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив й стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив про недоведення відповідачем виняткових обставин, наявність яких передбачає можливість зменшення пені, у зв'язку в чим вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні відповідного клопотання відповідача. Крім цього, зазначив, що розгляд справи за відсутності представника відповідача не є підставою для скасування цілком законного рішення суду, адже останнім в межах наданих йому повноважень були створені сторонам всі належні умови для розгляду справи тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 18.12.2018 з'явився представник позивача, представник відповідача не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, в яких доводи апеляційної скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 23.04.2018 між ТОВ «Сумигаз збут» (позивач, постачальник за договором) та КП «Теплогарант» (відповідач, споживач за договором) укладено Договір № 41BBSmz498-18 на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язався поставити споживачу в 2018 році природний газ (далі - газ) в необхідних для нього об'ємах (обсягах), а споживач зобов'явся прийняти та оплатити вартість газу в розмірах, строки та порядку, які визначено Договором.

За умовами п.п. 3.1, 3.2 Договору розрахунки за поставлений споживачеві газ здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем. Ціна газу становить - 9 109, 10 грн за 1000 куб. м., крім цього ПДВ - 1 821,82 гри, всього з ПДВ - 10 930.92 грн.

Відповідно до п. 3.3 Договору ціна, зазначена в п. 3.2 Договору, може змінюватись протягом дії Договору. Зміна ціни узгоджується шляхом підписання додаткової угоди до Договору.

Положеннями п. 3.4 Договору сторони домовились, що ціна газу, розрахована відповідно до п.п. 3.2 та 3.3 Договору застосовується при складанні актів приймання-передачі газу та розрахунках.

Цей Договір згідно п. 11.1 набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє в частині постачання газу з 01.04.2018 до 31.12.2018, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу приписів ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, позивачем на виконання умов Договору поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 1 323 242, 52 грн, що підтверджується підписаним сторонами актом приймання-передачі природного газу від 30.04.2018 до Договору, копія якого наявна в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом п. 4.2 Договору оплата газу здійснюється споживачем шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника в наступному порядку:

4.2.1 100% місячної вартості запланованого обсягу газу сплачується до 25 числа місяця, що передує місяцю постачання. Споживач самостійно розраховує суму платежу, виходячи з ціни газу на наступний розрахунковий період та відповідної величини договірного обсягу газу, заявленого на наступний розрахунковий період. У разі відсутності інформації про ціну газу на наступний розрахунковий період до дати здійснення оплати споживач розраховує суму платежу за ціною, що діяла у попередньому місяці.

4.2.2 У разі збільшення в установленому порядку підтвердженого обсягу газу протягом розрахункового періоду споживач здійснює оплату вартості додатково заявлених обсягів газу в п'ятиденний строк після збільшення цього обсягу.

4.2.3 Остаточний розрахунок по оплаті місячної вартості газу (п. 3.5 Договору) здійснюється до 10 числа місяця, наступного за місяцем постачання газу.

Датою оплати (здійснення розрахунку) є дата зарахування коштів на банківський рахунок постачальника (п. 4.3 Договору).

Оскільки природний газ за квітень 2018 повністю та належним чином поставлений позивачем й прийнятий відповідачем, що підтверджується сукупністю наявних у матеріалах справи документів, зокрема, підписаним між сторонами актом приймання-передачі природного газу від 30.04.2018 до Договору, строк виконання зобов'язання відповідача щодо здійснення остаточного розрахунку на момент звернення позивача до суду настав, тому відповідач зобов'язаний оплатити поставлений позивачем природний газ за квітень 2018.

Проте всупереч умовам Договору, відповідач остаточного розрахунку за поставлений в квітні 2018 природний газ не провів, відтак у нього утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 243 696, 52 грн, яка визнається відповідачем у відзиві на позовну заяву.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає правомірними висновки місцевого суду про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 243 696, 52 грн, які доведено позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовано, відтак підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім цього, в зв'язку із простроченням сплати заборгованості за поставлений за Договором природний газ, позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 2 749, 96 грн 3% річних та 3 135, 81 грн пені.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних, апеляційний суд встановив, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 749, 96 грн, позов щодо стягнення яких відповідач визнав у відзиві на позовну заяву, є обґрунтованими, відтак такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов'язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-2 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

За умовами п. 6.2.1 Договору у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом IV Договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 3 135, 81 грн пені.

Як встановлено матеріалами справи, у відзиві на позовну заяву відповідач просив зменшити нараховану суму пені в розмірі 3 135, 81 грн. на 90% з огляду на ступінь виконання відповідачем своїх зобов'язань з оплати природного газу (81,5%) та фінансове становище відповідача, зокрема збитковість підприємства, що підтверджується доданими до відзиву звітами про фінансовий результат та сукупний дохід за перше півріччя 2018.

За приписами ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Розмір неустойки згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених приписів закону вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов'язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність в кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду 31.05.2018 у справі № 910/12069/17.

Розглянувши доводи, якими відповідач обґрунтував необхідність зменшення пені, суд першої інстанції правомірно вважав недоведеною відповідачем, по-перше, винятковість наведених ним обставин, по-друге, надмірність розміру заявленої до стягнення пені, адже у співвідношенні до загального розміру вартості поставленого природного газу за Договором (1 323 242, 52 грн) її розмір (3 135, 81 грн) складає 0,24%.

Крім цього, судом враховано, що укладаючи спірний Договір сторони погодили усі його істотні умови, в тому числі ціну, строк поставки, порядок розрахунків, відтак відповідач прийнявши на себе зобов'язання по оплаті поставленого природного газу у визначений Договором строк погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення виконання взятих на себе зобов'язань.

Таким чином, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань щодо своєчасної та повної оплати природного газу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 3 135, 81 грн в повному обсязі.

Твердження відповідача (апелянта) про те, що розгляд місцевим судом справи за відсутності його представника та без врахування клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою Господарського суду Сумської області від 11.09.2018 у справі № 920/587/18 заявлене клопотання КП «Теплогарант» про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін задоволено, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 24.09.2018, однак завчасно отримавши ухвалу (12.09.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 54), відповідач не скористався наданими йому процесуальними права щодо прийняття участі в розгляді справи по суті. Відповідно доводи апелянта з приводу порушення судом першої інстанції передбачених ст. 42, ч. 3 ст. 202 ГПК України прав відповідача на участь в судовому засідання не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані.

Доводи відповідача (апелянта) з приводу неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст.240, 269-270, 273, 275, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплогарант» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Сумської області від 24.09.2018 у справі № 920/587/18 - без змін.

Матеріали справи № 920/587/18 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 26.12.2018

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко