ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" грудня 2018 р. Справа№ 911/3786/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства «Солві Україна»

на рішення Господарського суду Київської області від 03.05.2018

у справі №911/3786/17 (суддя Шевчук Н.Г.)

за позовом Приватного підприємства «Солві Україна»

до Фізичної особи-підприємця Прищепенко Тетяни Вікторівни

про стягнення 181 235,64 грн.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Солві Україна» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Прищепенко Т.В. (надалі - відповідач) про стягнення 50 935,90 грн основного боргу, 128 356,20 грн штрафних санкцій, 427,89 грн 3% річних та 1 680,89 грн інфляційних втрат, у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язання з оплати отриманих послуг за договором-заявкою №18/07 від 18.07.2017.

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.05.2018 у справі №911/3786/17 позивачеві у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд дійшов висновку про недоведеність заявлених вимог з огляду на те, що договір-заявка №18/07 від 18.07.2017, на підставі якої, за твердженням позивача, виконувалось перевезення вантажу, був укладений на день раніше, аніж сам договір експедирування вантажу №К 19/07/2007/01 від 19.07.2017, відтак умови означеного договору не поширюють своєї дії на договір-заявку №18/07 від 18.07.2017, відповідно такий договір-заявка №18/07 від 18.07.2017 є самостійним правочином.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою, апелянт послався на необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи та ненадання належної оцінки доказам, поданим позивачем, які доводять факт надання позивачем послуги перевезення вантажу. Зокрема, скаржник зазначає, що судом залишено поза увагою факт направлення позивачем Новою поштою на адресу відповідача документів, що підтверджують виконання замовлення останнього на перевезення вантажу; не надано оцінки СМR-накладним, в яких чітко відображено відповідність даних про адреси завантаження та розвантаження, об'єм вантажу, транспортний засіб, яким здійснювалось перевезення з даними, котрі зазначені в договорі-заявці на перевезення 18/07 від 18.07.2017; не надано оцінки гарантійному листу, яким відповідач гарантував позивачеві проведення розрахунку в розмірі 50 935,90 грн у ближчому часі.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст. 263 ГПК України не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не подав. Проте, як вбачається з матеріалів справи представником відповідача були надані пояснення, у яких він зазначає про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення та просить суд апеляційної інстанції судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2018 апеляційну скаргу Приватного підприємства «Солві Україна» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2018 відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 та від 03.12.2018 у розгляді справи №911/3786/17 оголошувались перерви.

У судовому засіданні 27.12.2018 представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав, представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 18.07.2017 між Фізичною особою-підприємцем Прищепенко Тетяною Вікторівною (в тексті заявки - експедитор) та Приватним підприємством «Солві Україна» (в тексті заявки - замовник) укладено договір-заявку №18/07 (надалі - договір-заявка, т.1, а.с.21), відповідно до умов якої місцем завантаження є: COMANSA S.A. PoligonoUrbizkain CTRA DE AOIZ #1 31620-HUARTE-PAMPLONA.ESPANA (NAVARA); місцем розвантаження: Україна, м. Київ, ТОВ «Рентакран». За умовами договору-заявки експедитор зобов'язаний подати транспортний засіб у технічно справному стані і відповідно до вимог, вказаних в заявці, з наявністю всіх необхідних документів для виконання перевезення (п.п. 1,3, 5 заявки).

Пунктом 7 договору-заявки визначено інформацію про вантаж: обладнання 2000 кг, 4 палетомісця.

Дата та час прибуття для завантаження: 19.07.2017 о 09.00 год. (п.8 договору-заявки).

Пунктом 11 договору-заявки визначено умови оплати, а саме, безготівковим платежем протягом 7-10 банківських днів після отримання Замовником оригіналів таких документів: CMP з відміткою вантажоотримувача про доставку вантажу, рахунок для оплати, 2 акти виконаних робіт, договір-заявка, договір.

19.07.2017 між Фізичною особою-підприємцем Прищепенко Тетяною Вікторівною (в тексті договору - замовник) та Приватним підприємством «Солві Україна» (в тексті договору - виконувач) укладено договір №К 19/07/2007/01 (т.1, а.с.,а.с.13-18), відповідно до пункту 1.1. якого договором регулюються правовідносини, що виникають між сторонами з приводу транспортного експедирування вантажу замовника автомобільним транспортом в межах України та/або в міжнародному сполученні.

Пунктом 1.2. Договору встановлено, що замовник доручає, а виконувач бере на себе зобов'язання від свого імені та за рахунок замовника забезпечити організацію та здійснення перевезень вантажу замовника до місця призначення, а також організувати видачу вантажу вантажоодержувачу (уповноваженій особі вантажоодержувача) у відповідності до Заявки Замовника, яка є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно пункту 1.3. Договору сторони домовились, що на кожну окрему транспортно-експедиторську послугу будуть укладатися договори у формі заявок, які є невід'ємною частиною даного Договору. При цьому на кожну транспортно-експедиторську послугу поширюються умови цього Договору, а умови, не зазначені в цьому Договорі, фіксуються в заявках і є істотними та обов'язковими для виконання сторонами.

Позивач, посилаючись на невиконання відповідачем договору-заявки № 18/07 на перевезення від 18.07.2018 та умов Договору №К 19/07/2007/01 від 19.07.2017 стверджує, що відповідач зобов'язання з оплати отриманих послуг належним чином не виконав, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в розмірі 50 935,90 грн.

В порядку досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з претензією №10 від 19.09.2017, в якій просив останнього погасити вищевказану заборгованість, що виникла на підставі договору-заявки №18/07 від 18.07.2017 у сумі 50 935,90 грн. (т.1, а.с.27).

На підтвердження факту надання відповідачеві послуг, позивачем було надано три СМR-накладні (т.1,а.с., а.с. 24-26), акт надання послуг №300 від 02.08.2017 (т.1, а.с. 19), підписаний позивачем в односторонньому порядку, рахунок на оплату №300 від 02.08.2017 (т.1, а.с.20), гарантійний лист відповідача від 09.09.2017 (т.1, а.с. 124), а також експрес-накладну компанії Нова Пошта від 10.08.2017 за №5565, як доказ відправлення вказаних документів відповідачеві на виконання умов договору-заявки №18/07.

Оскільки вимоги, викладені в претензії №10 від 19.09.2017, відповідач не виконав, грошові кошти не сплатив, позивач на суму основного боргу здійснив нарахування 128 358,47 грн штрафних санкцій, 351,67 грн. 3% річних та 1589,60 грн. інфляційних втрат (з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог) та звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог повністю, дійшов висновків, зокрема, що договір-заявка №18/07 від 18.07.2017 був укладений за день до укладення та підписання сторонами договору №К 19/07/2007/01 від 19.07.2017, який не містить застережень про поширення його дії на договір-заявку №18/07 від 18.07.2017, відтак, договір-заявка є самостійним правочином.

Судова колегія, з огляду на встановлене, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

Частинами 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до положень ч.1 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, а цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Положеннями статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно частини першої статті 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами спору були дійсно укладені два договори, а саме договір-заявка на перевезення № 18/07 від 18.07.2017 та договір №К 19/07/2007/01 від 19.07.2017.

Судом апеляційної інстанції звертається увага на те, що позивач сам у своїх поясненнях вказує на відсутність застереження у договорі №К 19/07/2007/01 від 19.07.2017 стосовно того, що його дія не поширюється на договори-заявки, дата оформлення яких передує даті укладення договору (т.1, а.с.281).

Відтак, права і обов'язки сторін, у тому числі й умови відповідальності за неналежне виконання зобов'язань, що виникли за договором-заявкою не можуть поширюватися на правовідносини, які виникли в подальшому за договором К 19/07/2007/01 від 19.07.2017, і навпаки, за відсутності у вказаних угодах відповідних застережень, щодо яких сторони досягли згоди шляхом їх підписання.

Судом першої інстанції не були прийняті в якості належних докази на підтвердження факту надання позивачем послуг по договору-заявці №18/07 від 18.07.2017, СМR-накладні та акт надання послуг №300 від 02.08.2017, оскільки такий документ підписаний позивачем в односторонньому порядку, а СМR-накладні не містять відміток, які б свідчили про виконання перевезення саме на замовлення відповідача; адреси завантаження, розвантаження та об'єм товару не відповідають умовам договору-заявки №18/07 від 18.07.2017.

Водночас, господарський суд вказав на відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили факт направлення оригіналів СМR-накладних із відміткою вантажоотримувача про доставку вантажу, рахунку для оплати, двох примірників актів виконаних робіт, договору-заявки та договору, які відповідно до пункту 11 договору-заявки №18/07 від 18.07.2017 є необхідною умовою для оплати. При цьому, суд зауважив, що надана позивачем в якості доказу відправлення перелічених документів експрес-накладна №5565 від 10.08.2017 не може бути прийнятою як належний доказ, оскільки така не містить відомостей про отримання відповідачем поштового відправлення, а адресою, на яку здійснювалось відправлення, вказано м. Бровари, відділення Нової пошти №4 (до 30 кг.) вул. Грушевського, 9/1, тоді як згідно договору-заявки №18/07 від 18.07.2017 юридичною адресою відповідача є: 09600, Київська обл., смт. Рокитне, вулиця Лісна, будинок 12, 2, а адресою для листування: 07400, м. Бровари, а/с 236.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що ФОП Прищепенко Т.В. у договорі-заявці №18/07 від 18.07.2017 вказана Експедитором, обов'язки експедитора - визначені пунктом 5.1. договору-заявки, зокрема зобов'язання подати транспортний засіб у технічно справному стані та відповідно до вимог, вказаних у заявці, з наявністю всіх необхідних документів для виконання перевезення, однак умови договору-заявки №18/07 від 18.07.2017 не передбачають обов'язків експедитора з оплати послуг по перевезенню вантажу.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не може повністю погодитися з наведеними вище висновками, проте, з урахуванням встановлених у даній справі обставин та наявних доказів, вважає, що прийняте судом першої інстанції рішення про відмову в задоволенні позову є правильним, з огляду на таке.

В силу статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами виникли правовідносини, які за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування.

Відповідно до частини першої статті 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у даному випадку сам по собі факт непідписання або відмова від підписання документів, які є обов'язковими для підтвердження надання послуг згідно з умовами договору або вимогами закону, не може слугувати підставою для висновку про те, що такі послуги не були надані, за умови, якщо б позивачем були виконані вимоги щодо належного надіслання всього переліку документів, які є підставою для оплати та наявності доказів їх отримання іншою стороною.

При цьому колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом щодо недоведеності позивачем факту належного надсилання відповідачеві та отримання ним (як це було передбачено умовами договору-заявки) всього пакету документів в оригіналах, оскільки експрес-накладна №5565 від 10.08.2017 в дійсності не містить відмітки про отримання зазначеного у ній відправлення одержувачем, а саме документів: «Рахунок 300 від 02.08.17, акт № 300 від 02.08.2017, договір, СМR ориг.3шт» (т.1, а.с.22).

Більш того, вказана експрес-накладна не може підтверджувати сам факт надсилання відповідних документів відповідачеві, зважаючи на те що, по-перше, позивачем не надано суду жодного доказу сплати за послуги Компанії Нова Пошта згідно вказаної накладної, які б підтверджували оплату їх надання (фіскальний чек, квитанція тощо); по-друге, як вбачається з наданих відповідачем пояснень, до яких долучено роздруківку з веб-сайту Нова Пошта, дані про відправлення за експрес-накладною №5565 від 10.08.2017 у системі відсутні (не знайдено). Судом апеляційної інстанції також було проведено відстеження даних про отримання адресатом поштового відправлення за допомогою вказаного веб-ресурсу, проте результатів за означеним номером накладної не знайдено.

Варто зауважити, що відповідачем заперечується належне надсилання та отримання від позивача оригіналів документів.

Як зазначалось вище, пунктом 11 договору-заявки визначено умови оплати, а саме, безготівковим платежем протягом 7-10 банківських днів після отримання Замовником оригіналів таких документів: СМR з відміткою вантажоотримувача про доставку вантажу, рахунок для оплати, 2 акти виконаних робіт, договір-заявка, договір.

Невиконання цих вимог або недотримання встановленого порядку надіслання документів, які є підставою для оплати, на думку колегії суддів має наслідком для позивача відсутність відповідних правових підстав для заявлення до відповідача вимог про стягнення та виключає настання прострочення боржника і його обов'язок, передбачений угодою між сторонами, оплатити надані послуги.

Стосовно відсутності у СМR-накладних відміток, які свідчили б про те, що перевезення вантажу було виконане саме по замовленню відповідача, колегія суддів зазначає, що в силу положень ст. 929 ЦК України на експедитора, а у даному випадку на відповідача за договором-заявкою, покладаються обов'язки виконати послуги з перевезення вантажу самостійно, або організувати їх виконання іншою особою.

СМR-накладна, згідно з умовами договору-заявки № 18/07 від 18.07.2017, визначає умови міжнародного перевезення безпосереднім перевізником. Крім того, договір-заявку, як вбачається з матеріалів справи, складено відповідачем, а в подальшому було заповнено позивачем як перевізником від руки, відтак замовлення сформовано було саме відповідачем позивачеві. При цьому, згідно з поданими СМR-накладними, проставлено відмітку ТОВ «Рентакран» за місцем розвантаження вантажу про його отримання.

Колегією суддів звертається увага на те, що інших правовідносин між сторонами у справі, окрім вказаного перевезення за договором-заявкою від 18.07.2017 не існувало, що під час апеляційного провадження підтвердили представники учасників судового процесу.

Варто погодитись із апелянтом про помилковий висновок місцевого господарського суду про невідповідність адреси завантаження, розвантаження та об'єму перевезеного позивачем вантажу умовам договору-заявки №18/07 від 18.07.2017, оскільки наведені обставини виникли внаслідок різного перекладу в СМR (т.1, а.с. 161-163), наявності відмітки вантажоотримувача в графі 24 - ТОВ «Рентакран», з огляду на те, що вантаж був консолідованим та завантажувався за різними адресами.

Колегія находить переконливими доводи апелянта щодо відповідності ваги товару, вказаного у договорі-заявці вазі вантажу, зазначеній у СМR-накладних, зважаючи на те, що розбіжність у 110 кг між вагою в заявці та в СМR-накладній зумовлена зазначенням ваги цього товару як брутто, разом з упаковкою та палетами, тоді як у договорі-заявці зазначена чиста вага вантажу, що підлягав перевезенню, нетто - 2000 кг, без урахування упаковки та ваги палет.

Разом з тим, судова колегія зауважує, що роблячи висновок про наявність у відповідача лише обов'язку експедитора, який згідно п.5.1 договору-заявки зводиться до подачі транспортного засобу в технічно справному стані, відповідно до вимог вказаних в заявці та з наявністю всіх необхідних документів для виконання перевезення, та відсутність у відповідача обов'язку щодо оплати послуг перевезення, суд першої інстанції не врахував змісту пунктів 5.1., 11 договору-заявки, в яких визначено «Условия перевозки: СМR» (п.5.1.) «Условия оплаты; безналичным платежом в течении 7-10-ти банковских дней по получению Заказчиком оригиналов таких документов: СМR с отметкой грузополучателя о доставке груза, счет для оплаты, 2 акта выполненных работ, договор-заявку, договор» та ст. 926 ЦК України.

Враховуючи викладене та, зокрема, недоведення позивачем належними і допустимим доказами виконання ним вимог пункту 11 договору-заявки № 18/07 від 18.07.2017 в частині надіслання відповідачеві передбаченого цим пунктом пакету документів та їх подальше отримання останнім, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення суми основної заборгованості у розмірі 50 935,90 грн, у зв'язку з чим погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Стосовно іншої частини позовних вимог про стягнення штрафу на підставі п.4.2 Договору, інфляційних втрат та 3% річних у зв'язку з простроченням виконання зобов'язання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з позовної заяви та розрахунку, наданого позивачем, останнім нараховано відповідачеві штраф у відповідності до пункту 4.2 договору № К 19/07/2007/01 від 19.07.2017 у сумі 128 358,47 грн.

Згідно ст. 934 ЦК України за порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

За приписами статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а відповідно частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судами першої та апеляційної інстанції вже було встановлено раніше, що умови договору № К 19/07/2007/01 від 19.07.2017 не поширюються на правовідносини, що виникли між сторонами за договором-заявкою. Відтак позовні вимоги позивача, які грунтуються на застосуванні п.4.2 договору № К 19/07/2007/01 від 19.07.2017 в частині обов'язку відповідача сплатити штраф у розмірі 3% від вартості послуги за кожний день прострочення оплати не можуть бути застосовані до відповідача.

Також з урахуванням наведених положень законодавства та того, що позивачем не доведено факту прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язань з оплати та відсутності правових підстав для стягнення основної суми заборгованості, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення й вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Інші доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, наведених судами висновків не спростовують, а тому не приймаються до уваги.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом Київської області від 03.05.2018 у справі №911/3786/17 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків місцевого господарського суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін з урахуванням мотивувальної частини цієї постанови, а апеляційна скарга Приватного підприємства «Солві Україна» - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284, 333 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Солві Україна» на рішення Господарського суду Київської області від 03.05.2018 у справі №911/3786/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 03.05.2018 у справі №911/3786/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/3786/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 29.12.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська