ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2018м. ДніпроСправа № 904/4067/18

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Панна С.П. за участю секретаря судового засідання Кравченко Р.В.

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Комунального підприємства "ТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпровської міської Ради, м. Дніпро

про стягнення 36 427 552,39 грн.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 -представник дов. №14-84 від. 14.04.2017р.

від відповідача: ОСОБА_2 -представник дов. №1 від 02.01.2018р.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, в якій просить суд стягнути 5 994 441,62 грн. основного боргу за договором постачання природного газу № 1807/1617-ТЕ-4 від 25.10.2016 р.; 14 016 907,81 грн. пені; 3 979 952,21 грн. 3 % річних та 12 436 250,75 грн. інфляційних витрат за неналежне виконання грошового зобов'язання за вказаним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного сторонами договору постачання природного газу № 1807/1617-ТЕ-4 від 25.10.2016р.

Ухвалою суду від 12.09.2018 р. позовну заяву ПАТ НАК «Нафтогаз України» прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 10.10.2018р.

03.10.2018р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується з позовними вимогами та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач здійснив контррозрахунок суми основного боргу, 3 % річних, інфляційних витрат та пені, обґрунтовуючи свою позицію ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», положеннями Постанови КМУ «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» № 20 від 11.01.2005 р. та порушенням позивачем правил розрахунку, що призвело, на його думку, до невірного нарахування штрафних та фінансових санкцій. Крім того, відповідач просить суд врахувати специфіку його діяльності, економічне значення, фінансове становище тощо, на підставі чого заявив клопотання про зменшення розміру пені на 70 %.

Ухвалою суду від 10.10.2018 розгляд підготовчого засідання відкладено та призначено на 25.10.2018р.

17.10.2018р. від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач вказує на невірний спосіб контррозрахунку відповідача, оскільки при розрахунку інфляційних втрат має застосовуватись сукупний індекс інфляції, помноженої на суму боргу, що відповідає методиці, викладеній у листі Верховного суду України від 03.04.1997р. № 62-97 «Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» та розясненням викладених у постанові пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013р. Також позивач заперечує проти зменшення заявленого відповідачем розміру пені.

23.10.2018р. від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому наголошує на тому, що основною причиною невчасного виконання зобовязання є саме незалежні від відповідача обставини. Більша частина прострочених платежів відповідачем становить 1-3 дні прострочки, що не могло призвести до значного порушення прав позивача та завдати йому значних збитків. Відповідач є економічно важливим підприємством, яке створене в першу чергу для задоволення потреб споживачів у теплопостачанні, а в разі повного задоволення позовних вимог, враховуючи складне матеріальне становище та наявність потенційної загрози банкрутства підприємства, можуть виникнути непоправні наслідки щодо неможливості забезпечення надання послуг з централізованого опалення відповідним споживачам. Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що позивачем недотримано основоположних правил розрахунку інфляційних втрат, зазначених в листі ВГСУ «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» від 17.07.2012 № 01-06/928/2012, листі ВСУ № 62-97 від 03.04.1997р. «Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», постанові ВГСУ від 24.01.2017р. у справі № 915/693/16, постанови ВГСУ від 12.04.2017р. у справі № 904/11360/16.

Ухвалою суду від 25.10.2018р. продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів. Підготовче засідання відкладено на 27.11.2018.

Ухвалою суду від 27.11.2018р. підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті на 11.12.2018р.

В судовому засіданні, що відбулося 29.12.2018р., в порядку ст. 240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, -

В С Т А Н О В И В:

Між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі позивач, постачальник) та Комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпровської міської ради (далі відповідач, споживач) 25.10.2016. укладено договір постачання природного газу № 1807/1617-ТЕ-4 (далі договір).

За умовами п. 1.1 договору постачальник зобовязується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобовязується оплатити його на умовах цього договору. На підставі п. 2.1 договору, постачальник передає споживачу з 01.10.2016 по 31.03.2017 (включно) природний газ обсягом до 259 911 тис. куб. метрів.

Відповідно до п. 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно з п. 5.1 договору регульована ціна на природний газ (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включається до його вартості відповідно до Податкового кодексу України), який постачається за цим договором, визначається згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2015 р. № 758.

Відповідно до п. 5.2. договору ціна за 1000 куб метрів природного газу за цим договором становить 4 942,00 гривні, крім того податок на додану вартість (ПДВ) 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5 930,40 грн.

Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок (п. 5.4. договору).

Як зазначено у п. 3.4 договору приймання передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання - передачі.

На виконання умов укладеного між сторонами договору, позивач впродовж жовтня - грудня 2016 року та січня лютого 2017 року передав відповідачу природний газ на загальну суму 846 028 426,61 грн., що підтверджується актами передачі-приймання природного газу (а. с. 35-39).

Сторони погодили, що розрахунок за наданий позивачем природний газ здійснюється відповідачем наступним чином: частина коштів сплачується через розподільчі рахунки власними коштами відповідно до постанови КМУ «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу» від 18.06.2014 № 217, а інша частина сплачується за рахунок державного бюджету відповідно до приписів постанови КМУ «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» від 11.01.2015 р. № 20 на підставі спільних протокольних рішень з організації взаєморозрахунків за кошти, що виділяються з державного бюджету.

Так, сукупна сума розрахунків відповідача за отриманий газ впродовж жовтня 2016 р. лютого 2017 р. становить 840 033 984, 99 грн., з яких: 570 746 560,53 грн. сплачено власними коштами відповідача відповідно до постанови КМУ «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу» від 18.06.2014 № 217 та 269 287 424,46 грн. за рахунок коштів, отриманих від держави відповідно до постанови КМУ «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» від 11.01.2015 № 20 на підставі спільних протокольних рішень з організації взаєморозрахунків.

Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаємних розрахунків, а також підписання між сторонами відповідно до постанови КМУ «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій» від 11 січня 2005 р. № 20 спільних протокольних рішень про організацію взаємних розрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором. (п. 6.1. договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором.

Відповідно до п. 6.1 договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом стовідсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з п. 12.1 договору, договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарське зобовязання виникає, зокрема з господарського договору, при укладанні кого сторони зобовязані в обовязковому порядку погодити предмет, ціну та строк дії договору. (ч. 1 ст. 174 та ч. 3 ст. 180 ГК України).

Згідно із ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином

Статтею 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Так, відповідно до положень п. 8.2. договору у разі прострочення споживачем оплати згідно п. 6.1 цього договору, він зобовязується сплатити продавцю пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Сторони погодили, що нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання зобовязання за кожен день прострочення.

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. ст. 1, 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

На підставі наведеного, позивач здійснив розрахунок пені впродовж жовтня 2016 лютого 2017 років в сукупному розмірі 14 016 907,81 грн., з яких: 511790,95 грн. за жовтень 2016 року (з 26.11.2016 р. по 21.12.2016 р.); 818 611,44 грн. за листопад 2016 року (з 27.12.2016 р. по 26.01.2017 р.); 1 088 440,00 грн. за грудень 2016 року (з 26.01.2017 р. по 26.02.2017 р.); 4 675 405,20 грн. за січень 2017; 6 922 660,22 грн. за лютий 2017 року.

Крім того, з урахуванням приписів ст. 549, ч. 2. ст. 625 ЦК України, ст. 1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», п. 3.2. постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 та Листа ВСУ від 03.04.97 № 62-97, позивачем також заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних в сукупному розмірі 3 979 952,21 грн., з яких: 73 113,01 грн. за зобовязанням за жовтень 2016 року (з 26.11.2016 р. по 21.12.2016 р.); 257 259,48 грн. за зобовязанням за листопад 2016 року (з 27.12.2016 р. по 29.01.2017 р.); 324 224,76 грн. за зобовязанням за грудень 2016 року (з 26.01.2017 р. по 27.02.2017 р.); 667 915,03 грн. зобовязання за січень 2017 року (з 28.02.2017 р. по 24.05.2017 р.); 2 657 439,93 грн. за зобовязанням за лютий 2017 року (з 28.03.2017 р. по 26.01.2018 р.) та вимогу про стягнення з відповідача інфляційних витрат в сукупному розмірі 12 436 250,75 грн., з яких: 2 353 267, 21 грн. за зобовязанням за січень 2017 року (період нарахування - з березня 2017 року по квітень 2017 року) та 10 082 983,54 грн. за зобовязанням за лютий 2017 року (період нарахування - з квітня 2017 року по травень 2018 року).

В обґрунтування своїх вимог, позивач вказує, що відповідач порушив умови договору і несвоєчасно здійснював оплату за поставлений природний газ, що послужило підставою для нарахування вищенаведених штрафних та фінансових санкцій. При цьому, станом на час розгляду справи заборгованість відповідача складає 5 994 441,62 грн.

Надаючи оцінку доводам позивача, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що впродовж 2016-2017 р.р. між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Департаментом фінансів Дніпропетровської державної адміністрації, Фінансовим управлінням Дніпропетровської райдержадміністрації, Управлінням соціального захисту населення Дніпровської райдержадміністрації, КП «Теплоенрего» та НАК «Нафтогаз України» підписано сім спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду державного бюджету відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій» № 20 від 11.01.2005 р.: спільне протокольне рішення від 18.01.2017р. № 261 на суму 94 572 487, 66 грн.; спільне протокольне рішення від 14.02.2017 р. № 925 на суму 1 203 238, 39 грн., спільне протокольне рішення від 16.03.2017 р. № 1733 на суму 83 545 738, 53 грн.; спільне протокольне рішення від 16.03.2017 р. № 1734 на суму 1 430 003, 63 грн.; спільне протокольне рішення від 20.07.2017р. № 3087 на суму 21 002 012, 51 грн.; спільне протокольне рішення від 18.01.2017 р. № 262 на суму 2 204 688, 16 грн.; спільне протокольне рішення від 14.02.2017 р. № 923 на суму 65 329 255, 58 грн.

Укладаючи спільні протокольні рішення, позивач і відповідач взяли на себе зобовязання їх виконати у спосіб, встановлений такими рішеннями та керувалися спеціальними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005, якою затверджено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій і наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 № 493/688, яким затверджено Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, а не окремими положеннями, передбаченими тим чи іншим договором.

Матеріалами справи підтверджується, що наведені спільні протокольні рішення були реально профінансовані коштами з Державного бюджету України та виконані належним чином. На виконання спільних протокольних рішень ПАТ НАК «Нафтогаз України» отримало частину вартості природного газу в сукупній сумі 269 287 424,46 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 2 та № 3 від 20.01.2017; № 5 та № 6 від 16.02.2017; № 13 та № 14 від 22.07.2017; № 10 від 22.12.2017, та позивачем не заперечується.

Згідно зі ст. 12 ГК України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного та соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності.

Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є, зокрема, надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб'єктів господарювання здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів (ч. ч. 2, 3 ст. 12 ГК України).

Відповідно до пунктів 1.1 - 1.3 Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженого наказом Міністерства палива та енергетики України, Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». Державного казначейства України № 55/57/43 від 03.02.2009 р., цей Порядок визначає взаємовідносини між органами Державної казначейської служби України, Міністерством фінансів Автономної Республіки Крим, головними фінансовими управліннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій (відповідні головні фінансові управління), Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», ДП «Енергоринок» та іншими учасниками розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, що проводяться відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 р. (із змінами). Розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього Порядку, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню (акти звіряння) або договорів, що визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) (договори) та спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, форма якого наведена у додатку 1, спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію, форма якого наведена у додатку 2. Схеми розрахунків узгоджують відповідні головні фінансові управління спільно з постачальниками та транспортувальниками ресурсів (надавачами товарів, послуг) та контролюють відповідні органи Державної казначейської служби України.

Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. № 20, визначає механізм перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тело, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», а також за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету від погашення податкового боргу, в тому числі реструктуризованого або розстроченого (відстроченого) з податку на додану вартість, що сплачується виробниками електроенергії і вугледобувними підприємствами.

Пунктом 12 Порядку визначено, що розрахунки проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння та спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками цих розрахунків.

Пунктами 2.7 зазначеного Порядку встановлено, що розпорядники коштів за рахунок отриманих субвенцій із загального фонду Державного бюджету України здійснюють розрахунки за природний газ, теплопостачання та електроенергію шляхом перерахування коштів на рахунки постачальників та транспортувальників ресурсів (надавачів товарів, послуг), відкриті в органах Державної казначейської служби України, а у проведення розрахунків за електроенергію - на поточні рахунки із спеціальним режимом використання енергопостачальників, відкриті в уповноваженому банку.

Аналогічні положення закріплені у пунктах 1.1-1.3, 2.1-2.3, 2.6 Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженого наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України № 493/688 від 03.08.2015 р.

З наведеного вбачається адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема, на оплату природного газу. Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонам на підставі укладених між ними договорів.

Таким чином, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в частині отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній території діяльності відповідача, зазнають імперативного регулюючого впливу держави, якою приймаються законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. А тому, на виконання таких законодавчих актів, держава в особі відповідних державних органів, приймає підзаконні нормативні акти, зокрема, постанову КМУ від 11.01.2005 р. № 20.

Судом встановлено, що всі підписані сторонами спільні протокольні рішення мають однотипні умови. Так, з положень вказаних спільних рішень вбачається, що сторони погодили не лише перелік підприємств (установ, організацій), що беруть участь у проведені взаєморозрахунків, але й послідовність виконання сторонами таких спільних протокольних рішень (зокрема, порядок перерахування грошових коштів від Державної казначейської служби України до ПАТ НАК «Нафтогаз України») та чітку межу відповідальності сторін виключно за невиконання чи неналежне виконання спільних протокольних рішень та недотримання вимог постанови КМУ від 11.01.2005 р. № 20, а не вимог підписаних окремими сторонами інших договорів.

З умов підписаних сторонами спільних протокольних рішень слідує, що сторони зобов'язуються, зокрема, перераховувати кошти кожній визначеній наступній Стороні, а Сторона остання перерахувати їх до загального фонду Державного бюджету України або на рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок. Тобто, що стосується розрахунків бюджетними коштами, підписанням спільних протокольних рішень сторони справи свідомо узгодили новий термін розрахунку тривалістю в один день.

На підставі наведеного, відповідач, як сторона кожного з наведених спільних протокольних рішень, у ланцюжку перерахувань бюджетних коштів, зобов'язаний був здійснити оплату за придбаний за договором № 1807/1617/ТЕ-4 природний газ на суму, зазначену у кожному спільному протокольному рішенні, на наступний день з дня надходження до нього бюджетних коштів.

В свою чергу, в матеріалах справи відсутні будь які докази того, що відповідач затримував перерахування йому коштів за газ, які виділялися з державного бюджету на підставі спільних протокольних рішень, тому зобовязання, що виникло на підставі підписаних спільних протокольних рішень, спрямованих на виконання договору № 1807/1617-ТЕ-4, не вважається простроченим, у звязку з чим будь які підстави для нарахування штрафних та фінансових санкцій відповідачу за порушення умов підписаних сторонами спільних протокольних рішень відсутні.

Таким чином, встановлюючи у підписаних сторонами спільних протокольних рішеннях чіткої умови щодо одноденного строку розрахунків бюджетними коштами за газ, позивач очікував її виконання від відповідача саме на умовах цих спільних протокольних рішень та не поставив питання про недійсність цієї умови через невідповідність умовам п. 6.1. договору № 1807/1617-ТЕ-4 та прийняв бюджетні кошти в погашення боргу за наданий природний газ, а тому спільне протокольне рішення є доказом зміни за згодою сторін порядку і строку проведення розрахунків бюджетними коштами за поставлений за договором природний газ.

На підставі наведеного та з урахуванням правової позиції Верховного Суду в аналогічних спорах, суд дійшов до висновку, що підписання сторонами спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, а також фактичне виконання частини розрахунків в порядку, зазначеному цими протокольними рішеннями відповідно до норм постанови КМУ від 11.01.2005 р. № 20, свідчить про погодження сторонами за їх взаємною згодою і домовленістю, зміни порядку і строків проведення оплати за природний газ за договором № 1807/1617-ТЕ-4 в частині оплат, здійснених за рахунок державного бюджету на підставі спільних протокольних рішень.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 633 ЦК України у разі зміни договору, зобовязання сторін змінюється відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобовязання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Крім того, суд зазначає, що спільні протокольні рішення були підписані сторонами спору вже після укладення договору постачання природного газу № 1807/1617/ТЕ-4 від 25.10.2016 р. Тобто, на момент підписання спільних протокольних рішень, сторони справи усвідомлювати існування в п. 6.1. їх договору № 1807/1617-ТЕ-4 умови про те, що протокольні рішення не змінюють строків та умов розрахунків за цим договором.

На думку суду п. 6.1. договору щодо підписання спільних протокольних рішень не змінює строків та умов розрахунків за цим договором стосується лише строків розрахунків власними коштами відповідача, що сторонами і враховувалося при підписанні спільних протокольних рішень. (Аналогічна позиція зазначена у рішенні Господарського суду Черкаської області від 05.07.2018 р. у справі № 925/370/18, що підтримується Верховним Судом у його постанові від 28.11.2018 р.).

На підставі наведеного, суд зазначає, що спільні протокольні рішення є договорами, що спрямовані на виконання норм чинного законодавства України, у звязку з чим змінюють умови договору № 1807/1617/ТЕ-4 в частині порядку здійснення розрахунків між сторонами бюджетними коштами.

Таким чином, суд вважає, що незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов'язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови, чи навпаки.

Аналогічну правову позицію Верховним Судом викладено зокрема у постановах від 02.08.2018 р. у справі № 922/3873/17; від 10.10.2018 р. у справі № 916/3057/17; від 25.08.2018 р. у справі № 910/23017/17; від 14.08.2018р. у справі № 924/1090/17; від 18.10.2018 р. у справі № 927/980/17; від 18.09.2018 р. у справі № 906/1075/17; від 12.09.2018 р. у справі № 910/22923/17; від 14.06.2018 р. у справі № 904/2743/16; від 14.03.2018 р. у справі № 910/9806/16; від 26.07.2018 р. у справі № 910/23359/15; від 19.07.2018 р. у справі № 921/618/17-г/7; від 11.09.2018 р. у справі № 907/327/16; від 28.11.2018 р. у справі № 925/370/18 тощо. підстав відступати від цієї правової позиції суд не вбачає.

Дані обставини виключають будь які нарахування за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, в тому числі на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки для застосування санкцій, визначених умовами договору, а також наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених рішеннями про організацію взаєморозрахунків. (Аналогічної позицій притримується ВГСУ у постановах у справах № 908/2218/16 від 22.03.2017 р.; № 922/2179/16 від 13.07.2017 р.; № 922/2812/16 від 22.03.2017 р.; № 917/2519/14 від 23.09.2015 р.; ВСУ у постановах у справах № 5011-35/1272-2012- 42/527-2012 від 09.09.2014 р.; № 5011-1/1043-2012-42/528-2012 від 09.09.2014 р. та ВС у вищенаведених постановах, тощо).

Таким чином, підставою для стягнення пені та застосування наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, є наявність суми основного боргу, що не була предметом регулювання спільними протокольними рішеннями про організацію взаємних розрахунків і яка несвоєчасно оплачена відповідачем саме за рахунок власних коштів (постанова ВС у справі 925/370/18 від 28.11.2018 р.). В свою чергу, враховуючи положення підписаних сторонами спільних протокольних рішень, будь які нарахування, здійснені позивачем до укладення цих рішень чи здійснені на борг, який погашено спільними протокольними рішеннями та власними коштами до початку порушення зобовязання, є неправомірними (постанова Харківського апеляційного господарського суду від 26.04.2018 р. у справі № 922/3873/17, з якою погодився та підтримав Верховний Суд у постанові від 02.08.2018 р.).

Крім того, судом встановлено, що зі змісту підписаних сторонами спільних протокольних рішень вбачається, що кошти, які КП «Теплоенерго» передає ПАТ НАК «Нафтогаз України» ідуть на оплату не за конкретний місяць 2016 чи 2017 р. р., а за «природний газ за 2016 (2017) рік» із посиланням на договір між сторонами.

Тобто, з аналізу змісту цих документів вбачається, що кожне спільне протокольне рішення і платіжні доручення про перерахування відповідачем позивачу отриманих по ланцюгу коштів, як вартість пільг і субсидій населенню, вказують, що такі розрахунки між сторонами, по перше, здійснюються в межах договору постачання природного газу № 1807/1617-ТЕ-4, укладеного між ПАТ НАК «Нафтогаз України» та КП «Теплоенерго» і, по друге, є одночасно процедурою погашення зобовязань КП «Теплоенерго» з оплати вартості поставленого природного газу у визначеному періоді (2016 чи 2017 р. р.) в розмірі отриманих по спільному протокольному рішенні сум пільг і субсидій.

Однак, визначений наведеними спільними протокольними рішеннями порядок оплати (за природний газ за 2016 (2017) рік) не надає можливість визначити конкретний період дії договору, за який повинна погашатись заборгованість такими коштами. З приводу даного питання, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про теплопостачання» державна підтримка у сфері теплопостачання надається відповідно до обсягів коштів, передбачених законом про Державний бюджет України та місцевими бюджетами на відповідний рік, а також коштів на проведення науково-дослідних робіт з удосконалення системи теплопостачання та енергозбереження.

Згідно з ч. 2 ст. 97 Бюджетного кодексу України порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України.

У п. 23.ст. 14 ЗУ «Про державний бюджет України на 2017 рік» (оскільки з матеріалів справи слідує, що всі спільні протокольні рішення підписані сторонами саме у 2017 р.) встановлено, що у 2017 році кошти, отримані до спеціального фонду Державного бюджету України згідно з відповідними пунктами частини третьої статті 15, частини третьої статті 29 і частини третьої статті 30 Бюджетного кодексу України, спрямовуються на реалізацію програм та заходів, визначених частиною четвертою статті 30 Бюджетного кодексу України, а кошти, отримані до спеціального фонду Державного бюджету України згідно з відповідними пунктами статей 11, 12 і 13 цього Закону, спрямовуються відповідно на, зокрема: субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (за рахунок джерел, визначених пунктами 13 та 14 статті 11 цього Закону).

Так, постанова КМУ від 04.06.2015 № 375 визначає механізм надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 2 наведеної постанови КМУ від 04.06.2015 № 375 перерахування субвенції здійснюється на суму заборгованості, що утворилася на початок місяця, в якому проводяться розрахунки, і не погашена на дату укладення договору про організацію взаєморозрахунків.

Крім того, відповідно до роз'яснень Комітету з питань фінансів і банківської діяльності Верховної Ради України, викладених у листі № 06-10/10-1215 від 29.10.2004 коли платіжні документи містять чітке посилання на призначення платежу, сплачені кошти слід зараховувати як оплату за надані послуги (виконані роботи) у вказаному місяці. У випадку, якщо платіжні документи не містять призначення платежу - сплачені кошти зараховуються кредитором на погашення заборгованості в хронологічному порядку, тобто починаючи із заборгованості, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

Таким чином, кошти, які спрямовувались державою на погашення заборгованості за використаний КП «Теплоенерго» природний газ на підставі спірного договору, повинні зараховуватись в якості його оплати з урахуванням призначення платежу, вказаному в кожному із наведених спільних протокольних рішень (за 2016 (2017) р. р.), в порядку виникнення заборгованості, яка була не погашена станом на день підписання кожного із підписаних сторонами спільних протокольних рішень на початок місяця, в якому почала виникати така заборгованість.

На підставі наведеного, судом встановлено, що позивачем при розрахунку пені, 3 % річних та інфляційних витрат допущено ряд невідповідностей, зокрема: неврахування в повній мірі призначення платежів, зазначених в підписаних сторонами спільних протокольних рішеннях; розділення на частини сум, які надходили за кошти держави в рахунок погашення заборгованості за спірним договором; розрахунок 3 % річних та інфляційних витрат здійснено без врахування підписаних сторонами спільними протокольними рішень з організації взаємних розрахунків; позивачем не враховано норми ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (далі ОСОБА_2).

У зв'язку із зазначеним, суд здійснив єдиний, уніфікований розрахунок суми заборгованості, яка є належною для нарахування 3 % річних, пені та інфляційних витрат за спірним договором та здійснив перерахунок наведених штрафних та фінансових санкцій, в результаті чого прийшов до наступних висновків.

Щодо акту приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 р. на суму 69 551 837,95 грн., суд звертає увагу на наступне.

30.11.2016 р. набрав чинності ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (далі ОСОБА_2), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів ст. 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі ст. 2 Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, (тобто до 30.11.2016р.), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Суд встановив, що позивачем здійснено фактичне нарахування пені в розмірі 511 790,94 грн. та 3 % річних в розмірі 73 113,01 грн. на підставі акту приймання-передачі природного газу від 31.10. 2016 за Жовтень рік впродовж періоду з 26.11.2016 р. по 21.12.2016 р. Однак, відповідач до 30.11.2016 р. заборгованість за актом приймання-передачі природного газу від 31 жовтня 2016 року погасив частково. Залишок заборгованості відповідача станом на 30.11.2016 р. становив: 51 460 052, 20 грн.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що будь які нарахування, здійснені позивачем на сплачену до набрання чинності Законом № 1730 суму заборгованості, суперечить приписам ч. 3 ст. 7 наведеного Закону, тому дані нарахування повинні здійснюватись на ту суму, яка була непогашена станом на 30.11.2016 р. Дане твердження повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною ВС у постанові від 11.04.2018 р. у справі № 15/5005/153/2012 та постанові від 30.11.2018 р. у справі № 904/990/18, підстав відступлення від якої суд не вбачає.

Однак, суд зазначає, що залишок заборгованості, яка існувала станом на день набрання чинності Законом № 1730 (51 460 052, 20 грн.), повинен погашатись саме коштами, які заходили в порядку черговості на виконання спільних протокольних рішень у відповідності до постанови КМУ від 11.01.2005 р. № 20, а не коштами, які надходили в порядку, визначеному постановою КМУ від 18.06.2014 р. № 217.

З урахуванням наведеного, суд зазначає про неправомірність нарахування позивачем наведених 3 % річних та пені за актом приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 року за Жовтень 2016, оскільки сума, яка існувала станом на 30.11.2016 р. повинна повністю погашатись спільним протокольним рішенням № 262 від 26.01.2017 р. на суму 2 204 688, 16 грн. та спільним протокольним рішенням № 261 від 30.01.2017 р. на суму 94 572 487, 66 грн. в силу їх призначення платежу: «за природний газ за 2016 рік».

Щодо акту приймання-передачі природного газу від 30.11.2016 р. на суму 142 571 376,48 грн. судом встановлено, що КП «Теплоенерго» сплачено з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання включно до 27.12.2016 р. (бо останній день виконання зобовязання припадає на вихідний день) кошти в розмірі 70 070 698,12 грн., залишок коштів - 72 500 678,36 грн. повинен відшкодовуватись державою шляхом зарахування коштів, що залишились за спільним протокольним рішенням № 261 від 30.01.2017 р. в розмірі 45 317 123,62 грн., після погашення акту приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 року за Жовтень 2016 рік та зарахуванням коштів, що надійшли за рахунок держави за спільним протокольним рішенням № 923 та № 925 від 28.02.2017 р. в розмірі на суму 66 532 493,90 грн.

Однак, згідно розрахунку, наданого позивачем, ПАТ НАК «Нафтогаз України» враховано в якості оплати обсягів спожитого газу спільне протокольне рішення № 262 від 26.01.2017 р., яке на думку суду повинне зараховуватись на початковий місяць виникнення заборгованості відповідача (тобто Жовтень 2016 р.) та частину коштів, що надійшла від держави за спільним протокольним рішенням № 923 та № 925 від 30.01.2017 р. (48 285 723,67 грн.). Представником позивача не надано належних, допустимих та достатніх доказів правомірності зарахування саме таких сум коштів в погашення заборгованості за даним актом приймання-передачі природного газу.

Таким чином суд прийшов до висновку про неправомірність нарахованих позивачем за вищенаведеним актом приймання-передачі природного газу 3 % річних у розмірі 257 259,48 грн. та пені в розмірі 818 611,44 грн. та вважає їх такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо акту приймання-передачі природного газу від 31.12.2016 р. на суму 203 099 648,26 грн. судом встановлено, що КП «Теплоенерго» сплачено з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання включно до 26.01.2017 р. суму в розмірі: 69 100 112,28 грн., залишок коштів 133 999 535,98 грн. повинен відшкодовуватись державою шляхом зарахування коштів, що залишились за спільним протокольним рішенням № 923 та № 925 від 28.02.2017 р. в розмірі 39 348 939,16 грн. Таким чином, сума, яка існувала станом на перший день порушення зобовязання за даним актом становить: 94 650 596,82 грн. та погашена коштами, що надходили з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання відповідача лише 23.02.2017 р.

Однак, згідно розрахунку, наданого позивачем, ПАТ НАК «Нафтогаз України» враховано в якості оплати обсягів спожитого газу в даному розрахунковому місяці частину спільного протокольного рішення № 261 від 30.01.2017 р. (46 286 764,03 грн.) та частину коштів, що надійшла від держави за спільним протокольним рішенням № 923 та № 925 від 30.01.2017 р. (56 599 246,59 грн.). Представником позивача не надано належних, допустимих та достатніх доказів правомірності зарахування саме таких сум коштів в погашення заборгованості за даним актом приймання-передачі природного газу.

Таким чином, нараховані позивачем за вищенаведеним актом приймання-передачі природного газу 3 % річних у розмірі 324 224,76 грн. та пені в розмірі 1 088 440,00 грн., суд не вважає належними до стягнення.

На підставі наведеного суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача за актом приймання-передачі природного газу від 31.12.2016 р. 3 % річних в розмірі 131 317,16 грн. та пені в розмірі 919 220,11 грн. за період з 26.01.2017 р. по 22.02.2017 р.

Щодо акту приймання-передачі природного газу від 31.01.2017 р. на суму 235 773 347,17 грн. судом встановлено, що КП «Теплоенерго» сплачено з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання включно до 28.02.2017 р. (бо останній день виконання зобовязання припадає на вихідний день) суму в розмірі: 17 033 918,10 грн., залишок коштів 218 739 429,07 грн. повинен відшкодовуватись державою шляхом зарахування коштів, що надійшли за спільним протокольним рішенням № 1733 та № 1734 від 23.08.2017 р. на суму 84 975 740,16 грн. та за спільним протокольним рішенням № 3087 від 22.12.2017 р. на суму в розмірі 21 002 012,51 грн. в силу їх призначення платежу: «за природний газ за 2017 рік». Таким чином, сума, яка існувала станом на перший день порушення зобовязання за даним актом становить 112 761 676,40 грн. Згідно здійсненого розрахунку суду, дана сума погашена коштами, що надходили з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання відповідача лише 04.04.2017 р.

Однак, згідно розрахунку, наданого позивачем, ПАТ НАК «Нафтогаз України» враховано в якості оплати обсягів спожитого газу в даному розрахунковому місяці частину спільного протокольного рішення № 923 та № 925 від 30.01.2017 р., що суперечить його призначенню платежу, оскільки останнє спрямовується саме для погашення заборгованості за природний газ за 2016 р, а не 2017 р. Представником позивача не надано належних, допустимих та достатніх доказів правомірності зарахування саме таких сум коштів в погашення заборгованості за даним актом приймання-передачі природного газу.

Таким чином, нараховані позивачем за вищенаведеним актом приймання-передачі природного газу 3 % річних у розмірі 4 675 405,20 грн., пені в розмірі 667 915,03 грн. та інфляційних витрат в розмірі 2 353 267,21 грн., суд не вважає належними до стягнення.

На підставі наведеного, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача за актом приймання-передачі природного газу від 31.01.2017 р. 3 % річних в розмірі 164 911,06 грн. за період з 28.02.2017 р. по 03.04.2017 р., пені в розмірі 1 154 377,39 грн. за період з 28.02.2017 р. по 03.04.2017 р. та інфляційних витрат в розмірі 86 186,76 грн. впродовж аналогічного періоду, що визначений позивачем при його розрахунку, оскільки суд вважає його вірним, у зв'язку з чим відхиляє протилежні доводи відповідача.

Щодо акту приймання-передачі природного газу від 28.02.2017 р. на суму 195 032 216,75 грн. судом встановлено, що КП «Теплоенерго» не було сплачено жодних коштів з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання включно до 28.03.2017 р. (бо останній день виконання зобовязання припадає на вихідний день), у зв'язку з чим та відсутністю інших підписаних сторонами спільних протокольних рішень, дана сума є такою, що існувала станом на перший день порушення зобовязання за даним актом. Однак, на сьогоднішній день, заборгованість відповідача за даним актом приймання-передачі природного газу становить 5 994 441,62 грн., а остання проплата, що надходила на погашення заборгованості за спірним договором з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання відповідача, здійснена 03.11.2017 р.

Однак, згідно розрахунку, наданого позивачем, ПАТ НАК «Нафтогаз України» враховано в якості оплати обсягів спожитого газу в даному розрахунковому місяці спільне протокольне рішення № 1733 та № 1734 від 23.08.2017 р. на суму 84 975 740,16 грн. та спільним протокольне рішення № 3087 від 22.12.2017 р. на суму в розмірі 21 002 012,51 грн., які на думку суду, повинні зараховуватись на початковий місяць виникнення заборгованості відповідача у 2017 р., в силу їх призначення платежу.

Таким чином, нараховані позивачем за вищенаведеним актом приймання-передачі природного газу 3 % річних у розмірі 6 922 660,22 грн., пеня в розмірі 2 657 439,93 грн. та інфляційні витрати в розмірі 10 082 983,54 грн., суд не вважає належними до стягнення.

На підставі наведеного, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача за актом приймання-передачі природного газу від 28.02.2017 р. 3 % річних в розмірі 1 304 714,33 грн. за період з 28.03.2017 р. по 02.11.2017 р., пені в розмірі 8 736 427,14 грн. за період з 28.03.2017 р. по 27.09.2017 р. та інфляційних витрат в розмірі 2 897 113,26 грн. впродовж аналогічних періодів, визначених позивачем при його розрахунку (оскільки суд вважає його вірним, у зв'язку з чим відхиляє протилежні доводи відповідача).

Стосовно клопотання відповідача про зменшення пені на 70 % відсотків, судом встановлено наступне.

Відповідач просить суд взяти до уваги наступні обставини:

1. відповідач є підприємством, яке здійснює надання послуг з теплопостачання, зокрема населенню, а заборгованість відповідача перед позивачем зумовлена, зокрема, невчасним розрахунком споживачів за надані послуги з теплопостачання;

2. високий ступінь виконання зобовязання та незначне прострочення виконання зобовязання: більша частина прострочених відповідачем платежів має кількість днів прострочення від 1 до 3, що не могло призвести до значного порушення прав.

3. позивач не обґрунтував фактів надання йому значних збитків через порушення відповідачем зобовязань за договором;

4. високий ступінь виконання зобовязання;

5. поведінка відповідача полягає у відсутності умисних дій щодо неналежного виконання зобовязання.

Позивач проти клопотання відповідача заперечує та просить суд взяти до уваги наступні обставини: на час розгляду справи відповідачем сплачено 3/5 боргу, при цьому прострочення триває більше півроку; відповідач є підприємством, яке забезпечує галузі економіки і населення природним газом, а несвоєчасна оплата контрагентів перешкоджає виконанню покладених на позивача обовязків.

Наведене, на думку позивача, впливає на якість та своєчасність надання ним послуг з поставки газу для інших споживачів та погіршує фінансове становище.

Оцінюючи позиції сторін, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно ст. ст. 231, 232 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які боржник зобовязаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобовязання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

Згідно з ч. 2 ст. 233 ГК України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій, якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Приймаючи рішення про зменшення пені, суд врахував, що нарахування останньої є засобом розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання, неустойка не може перетворюватись на несправедливо надмірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків боржника.

Суд здійснив оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності та прийняв до уваги ряд обставин: обставини, що вплинули на виконання зобовязання, поведінку винної сторони, причини неналежного виконання зобовязання, наявність чи відсутність підтвердження у матеріалах справи завданих кредитору збитків, ступінь виконання зобовязання, тощо. (Аналогічна позиція щодо необхідності врахування наведених обставин міститься у постановах ВС у справі № 904/1247/18 від 20.09.2018; у справі № 905/2953/18 від 20.09.2018; у справі № 925/1587/17 від 30.08.2018; у справі № 904/957/17-г/5 від 27.08.2018; у справі № 903/827/17 від 14.08.2018; у справі № 924/1089/17 від 26.08.2018; у справі № 904/10474/17 від 22.08.2018; у справі № 904/9781/17 від 13.06.2018; у справі № 909/226/16 від 26.04.2018; у справі № 905/2842/17 від 11.09.2018; у справі № 921/43/17-г/5 від 10.05.2018).

Крім того, з матеріалів справи слідує, що сума непогашеної заборгованості по відношенні до загальної суми за укладеним сторонами договором у відсотковому співвідношенні становить 1%, тому доводи позивача про сплату відповідачем лише 3/5 заборгованості судом відхиляються.

На підставі всебічно встановлених фактичних обставин, керуючись приписами ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України та враховуючи п. 3.17.4 постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011, постанову Верховного суду від 20.09.2018 у справі № 904/1247/18, постанову ВГСУ від 24.01.2017 року у справі №915/693/16, суд дійшов до висновку про обґрунтованість зменшення розміру пені на 50 %, а саме до 5 011 060,85 грн.

Таким чином, клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки до 70 % підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, виходячи із підстав позову та встановлених судом фактичних обставин у даній справі, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ПАТ НАК «Нафтогаз України».

Відповідно статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 129, 233, 236-241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Теплоенрго» Дніпровської міської Ради (49044, м. Дніпро, просп. Д. Яворницького, буд. 37, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) 5 994 441,62 грн. суми основного боргу, 2 388 845,50 грн. 3% річних, 5 011 060,85 грн. пені, 2 983 300,02 грн. інфляційних витрат та 245 664,72 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного тексту судового рішення і може бути оскарженим протягом цього строку до Центрального апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 03.01.2019

Суддя ОСОБА_3