ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20 листопада 2018 р. Справа № 903/729/16
за позовом: Публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк"

до відповідачів: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецуправління Дорсервіс"

2) Приватного підприємства "Ірома"

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання права власності на приміщення

Головуючий суддя Шум М.С.

судді Кравчук А.М.

Якушева І.О.

секретар судового засідання Кобись Є.О

представники сторін:

від позивача: Мартиник О.В.

від відповідача 1: Олексюк А.Л.

від відповідача 2: Олексюк А.Л.

від третьої особи: н/з

Суть спору: ПАТ "Західінкомбанк" звернувся з позовом до відповідачів ТОВ "Спецуправління Дорсервіс" та ПП "Ірома" про визнання права власності на 86/100 добудови адміністративного приміщення /А-5/ по пр. Перемоги, 15 у м. Луцьку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що 19 січня 1998 року рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів №5 було затверджено прийняття в експлуатацію добудови адмінприміщення по пр. Перемоги, 15 загальною площею 1098,17 м.кв., замовником якого виступало МП „Інкомсервіс". Вказане приміщення будувалося, як адмінприміщення банку „Західінкомбанк", а загальна площа всього приміщення на момент введення в експлуатацію становила 1098,17 м.кв. Добудова адмінприміщення по пр. Перемоги, 15 у м. Луцьку, замовником якої виступило МП „Інкомсервіс", мала своє цільове призначення, в ньому мав знаходитись ПАТ „Західінкомбанк". При цьому вказує, що право власності на нерухомого майна по пр. Перемоги, 15 площею 1098,00 кв.м. у ПАТ „Західінкомбанк" виникло на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.1999р. в момент передачі даного майна. У відповідності до акту-прийому передачі від 27.10.1999 року, передача вказаного приміщення від продавця (МП Інкомсервіс") до покупця (КБ „Західінкомбанк") відбулася саме 27 жовтня 1999 року. Отже право власності на нерухоме майно по пр. Перемоги, 15 у м. Луцьку площею 1098,00 м.кв. у ПАТ Західінкомбанк" виникло саме 27.10.1999 року - в момент підписання вказаного вище акту прийому-передачі. Разом з тим, зазначає, що даний договір купівлі-продажу від 27.10.1999р. посадовими особами ПАТ "Західінкомбанк" був виявлений на стадії введення тимчасової адміністрації банку.

Рішенням господарського суду Волинської області від 27.06.2017р., залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.09.2017р. у справі, у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 22.02.2018р. рішення господарського суду Волинської області від 27.06.2017р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 28.09.2017р. у справі за №903/729/16 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В постанові Верховного суду наголошено, що вирішальним для даного спору є самостійне дослідження судами з наданням відповідної оцінки та висновків вищевказаних доводів та доказів позивача та відповідача-2, що:

- саме 27.10.1999 в силу наведеної ст.128 Цивільного кодексу УРСР та по факту передачі спірного приміщення позивачу на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 27 жовтня 1999 року та акту прийому - передачі до нього у позивача виникло право власності на спірне приміщення;

- дане право власності саме 27.10.1999 не перейшло до позивача, крім того, 30.09.2011 року відповідач-2 надіслав позивачу письмову вимогу - повідомлення про припинення дії договору купівлі-продажу частини спірного приміщення від 27.10.1999 року в зв'язку з закріпленої в п.2 договору скасувальною умовою.

Ухвалою суду розгляд справи по суті призначено на 20.11.2018р.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, вимоги просила задоволити.

Представник відповідачів просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Беручи до уваги приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін,

встановив:

27 жовтня 1999 року між МП "Інкомсервіс" (продавець), правонаступником якого є ПП „Ірома" та КБ „Західінкомбанк" (покупець), правонаступником якого є ПАТ „Захід інкомбанк", був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець продав, а покупець купив нежитлове приміщення (добудову до адміністративного будинку) площею 1226,7 кв.м. (крім ресторану та гаражів), що знаходиться по проспекту Перемоги, 15 в м. Луцьку, з переходом до покупця права користування земельною ділянкою площею 270 кв.м., на якій знаходиться спірне приміщення.

Об'єкт купівлі-продажу належав продавцю - МП „Інкомсервіс", правонаступником якого є ПП „Ірома", на праві власності на підставі рішення виконкому Луцької міської ради №204 від 22.06.1994р. про виділення МП „Інкомсервіс" земельної ділянки під будівництво і Акту про готовність збудованого об'єкту до експлуатації, затвердженого рішенням цього виконавчого комітету №5 від 19.04.1998 року. На підставі цих рішень зазначена добудова до адміністративного будинку була зареєстрована за МП „Інкомсервіс" у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації шляхом внесення запису в реєстрову книгу №4 за №580, про що власнику було видано Реєстраційне посвідчення на об'єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, від 04.05.1998 року.

Відповідно до п.5 договору датою вступу договору в силу є 27.10.1999 року.

Вартість приміщення була сплачена банком на рахунок відповідача 2 в розмірі 126138,04 грн. Даний факт не заперечувався відповідачами.

Крім того, 27 жовтня було складено акт прийому передачі відповідно до якого МП "Інкомсервіс" передав, а КБ "Західінкомбанк" прийняв у власність приміщення площею 1226,7 кв. м., що знаходиться в м.Луцьку по пр.Перемоги, 15.

Згідно зі ст.128 ЦК УРСР (в редакції від 27.12.1996 р., що діяла на момент укладання договору) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Передачею визначається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки.

При цьому, згідно до ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Відповідачі заперечують проти позовних вимог Банку, вказуючи на те, що у останнього право власності на спірний об'єкт не виникло, оскільки спірне приміщення було зареєстровано за відповідачем 2 та стоїть на його балансі, тому саме він є єдиним законним власником.

Відповідач 2 зазначав, що спірний об'єкт купівлі-продажу належав йому на праві власності на підставі рішення виконкому Луцької міської ради №204 від 22.06.1994 р. про виділення МП "Ірома" (правонаступник ПП "Ірома") земельної ділянки під будівництво. Також відповідач звертав увагу на те, що 04.12.1996р. за такою же пільговою балансовою ціною Банком продано відповідачу 2 нежитлове приміщення у м.Житомирі по вул. Ольжича, 9, аналогічно у зворотному порядку за такою ж пільговою ціною в розмірі 126138,04 грн. На випадок наступлення можливих непередбачувальних обставин, які могли вплинути на домовленість сторін щодо зустрічного продажу одна одній зазначених об'єктів нерухомого майна за пільговими цінами, до договору була включена умову, яка гарантувала непорушність цієї домовленості і усувала ризик для продавця в разі зміни учасника (співвласника) Банку, який володів контрольним пакетом у статутному фонді. Відповідачі 2 зазначав, що на випадок наступлення можливих непередбачуваних обставин, які могли вплинути на домовленість сторін щодо зустрічного продажу одна одній об'єктів нерухомого майна за пільговими цінами, до договору від 27.10.1999 року було включено умову, яка гарантувала непорушність цієї домовленості і усувала ризик для продавця в разі зміни учасника (співвласника) банку, який володіє контрольним пакетом (часткою) у статутному фонді (згодом, при перетворенні в акціонерне товариство, акцій)(інша редакція договору).

З наступленням цієї умови виникали два наслідки:

а) наділення продавця - МП „Інкомсервіс" правом вимагати від покупця - КБ „Західінкомбанк" доплати до отриманої під час укладення договору суми за добудову в розмірі 126138,04 грн., виходячи з експертної оцінки її вартості на час виникнення цієї обставини;

б) припинення дії договору і повернення сторін в першопочаткове становище-повернення покупцем приміщення продавцю з поверненням останнім вищевказаної суми за договором в розмірі 126 138,04 грн.

Право вибору одного з цих варіантів відповідно до договору належало Малому підприємству „Інкомсервіс" (відповідачу 2).

У 2009 році в Банку була введена тимчасова адміністрація, засновник банку, що володів понад 80 відсотків був змінений новим власником, після чого позивач подав до суду позов про визнання недійсним договір купівлі-продажу 04.12.1996 про що судом було винесено рішення яким зазначений договір був визнаний недійсним. На підставі такого рішення суду ПП "Ірома" повернула Банку приміщення без повернення за нього сплаченої суми коштів.

Вказана обставина стала підставою для ПП "Ірома" реалізувати надане йому право, яке закріплене в абз.3 п.2 договору купівлі-продажу від 27.10.1999р.

У поясненнях представника відповідача 2 вказано, що Приватне підприємство „Ірома" (правонаступник МП „Інкомсервіс") 30.09.2011 року надіслало ПАТ „Західінкомбанк" письмову вимогу - повідомлення про припинення дії договору купівлі-продажу частини спірного приміщення від 27.10.1999 року в зв'язку з закріпленої в п.2 договору скасувальною умовою (ч.2 ст.61 ЦК УРСР, ч.2 ст.212 ЦК України), Банку було запропоновано повідомити свої платіжні реквізити для повернення сплачених ним при укладенні договору коштів за частину приміщення, звільнити останнє і передати його законному власнику - ПП „Ірома".

З огляду на вищевикладене, ПП "Ірома" вважає, що саме воно є власником спірного приміщення, а до Банку не перейшло право власності, оскільки було реалізовано надане ПП "Ірома" право, яке закріплене в абз.3 п.2 договору купівлі-продажу від 27.10.1999р..

Предметом спору у цій справі є вимога позивача про визнання за ним право на нерухоме майно на підставі, зокрема, ст.317-319, 321, 391-392 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто у позивача є право власності на певне майно і має місце факт оспорювання належного позивачу права.

На підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права, на захист якого подано позов, останній повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його право власності на вказане майно.

Договір купівлі-продажу від 27 жовтня 1999 року укладено до набрання чинності Цивільним кодексом України, у зв'язку з чим при вирішенні питання стосовно його відповідності вимогам щодо форми, змісту, волі сторін (тобто умовам дійсності угод) підлягають застосуванню норми, що діяли в момент укладення такого договору.

Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і

розпорядження майном.

Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно ст.128 ЦК УPCP 1963 р. (який діяв на момент укладення договору купівлі-продажу від 27.10.1999 року) право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

В силу ст.224 Цивільного кодексу УРСР (чинному на момент укладення вищезазначеного договору), за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Чинне на момент укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу законодавство не визначало, як обов'язкову нотаріальну форму договору купівлі-продажу нерухомого майна, крім жилого будинку (у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа) (ст.227 Цивільного кодексу УРСР).

Таким чином, суд вважає, що для вищезазначеного договору купівлі-продажу не була передбачена обов'язкова нотаріальна форма.

Договір купівлі-продажу 27.10.1999р. укладений між МП "Інкомсервіс", правонаступником якого є ПП „Ірома" та КБ „Західінкомбанк" (покупець), правонаступником якого є ПАТ „Західінкомбанк" щодо купівлі нежитлового приміщення (добудову до адміністративного будинку) площею 1226,7 кв.м. (крім ресторану та гаражів), яке знаходиться по проспекту Перемоги, 15 в м. Луцьку, з переходом до покупця права користування земельною ділянкою площею 270 кв.м. та акт прийому-передачі від 27.10.1999р., недійсним судом не визнавалися, доказів протилежного суду не подано.

Відповідно до ЦК УРСР 1963р. виникнення права власності не залежало від державної реєстрації цього права.

Право власності на спірне приміщення у відповідності до ст.128 ЦК УРСР виникло в Банку з моменту його прийняття на підставі двостороннього акту приймання-передачі від 27.10.1999р..

Момент набуття права власності(момент передачі речі), доведений позивачем належним доказом - актом прийому-передачі від 27.10.1999р.(незалежно від редакції договору).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України,відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою ст.319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Щодо посилання представника відповідача щодо необхідності реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна та інструкцію «Про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», затвердженої наказом Держкомбуду №121 від 09.06.1998р.(далі - інструкція), суд зазначає таке.

- Інструкція вимагала реєстрації права власності, а не договору. В той же час право власності набувалось на підставі договору купівлі-продажу у відповідності до ст. 128 ЦК УРСР і момент виникнення цього права не пов'язувалось з моментом його державної реєстрації, відповідно таке право не могло бути припиненим через відсутність такої реєстрації;

- вказана Інструкція є підзаконним нормативно-правовим актом і не може змінювати чи доповнювати положення Закону, яким є ЦК УРСР, який чітко передбачив у ст.128 момент набуття особою права власності - з моменту передачі речі.

У Постановах Верховного Суду у справах № 904/4573/16 від 29.03.2018 року, № 175/2254/15 від 06.03.2018 року, Верховний Суд надав висновки щодо застосування ст.128 ЦК УРСР до правовідносин набуття права власності до прийняття ЦК України 2004 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» 2004 р., та чітко зазначив, що відповідно до положень Цивільного кодексу УРСР 1963 року виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації цього права.

Згідно ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо направлення 30.09.2011р. відповідачем-2 позивачу письмової вимоги-повідомлення про припинення дії договору купівлі-продажу частини спірного приміщення від 27.10.1999 року в зв'язку з закріпленої в п.2 договору скасувальною умовою, суд зазначає таке.

Згідно фіскального чеку №0303 від 30.09.2011р., лист із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №068(т.1, а.с.67) було направлено Волинському БТІ, проте вміст самого листа встановити неможливо, оскільки в матеріалах справи відсутній опис вкладення з якого б вбачалося, що саме направлено на адресу Волинському БТІ.

Докази направлення позивачу письмової вимоги-повідомлення про припинення дії договору купівлі-продажу частини спірного приміщення від 27.10.1999 року в зв'язку з закріпленої в п.2 договору скасувальною умовою, суду не подано.

Окрім вище наведеного, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 22.07.2014 № 433 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 23.07.2014 № 63 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Західінкомбанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким з 23.07.2015 року було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Західінкомбанк". Все майно банку, в тому числі 86/100 приміщення у м. Луцьку по пр. Перемоги, 15 перейшло в управління держави в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та було включено до ліквідаційної маси банку (кошти від реалізації якої будуть спрямовані на задоволення вимог кредиторів банку, в тому числі і держави в особі Фонду гарантування).

Беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази сторін, господарський суд, оцінюючи їх за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.ст.129 ГПК України, на відповідачів слід покласти витрати позивача по сплаті судового збору.

Заяву представника відповідачів про призначення судового засідання для розподілу витрат останніх на правову допомогу, суд залишає без розгляду, оскільки дійшов висновку про задоволення позову.

Керуючись ст.73-79, 86, 129, 130, 185, 232, 236, 238, 240, 241 ГПК України, господарський суд,-

вирішив:

1. Позов задоволити.

2. Визнати за Публічним акціонерним товариством "Західінкомбанк" право власності на 86/100 добудови адміністративного приміщення /А-5/ по пр. Перемоги 15 у м. Луцьку.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецуправління Дорсервіс" (43005, Волинська обл., місто Луцьк, ПРОСПЕКТ ПЕРЕМОГИ, будинок 15, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" (43005, Волинська обл., місто Луцьк, ПРОСПЕКТ ПЕРЕМОГИ, будинок 15, ) 23222,70 грн. витрат позивача по оплаті судового збору.

4. Стягнути з Приватного підприємства "Ірома" (43005, Волинська обл., місто Луцьк, ПРОСПЕКТ ПЕРЕМОГИ, будинок 15, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" (43005, Волинська обл., місто Луцьк, ПРОСПЕКТ ПЕРЕМОГИ, будинок 15, ) 23222,70 грн. витрат позивача по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено

29.11.2018

Головуючий суддя М.С. Шум

суддя А.М. Кравчук

суддя І.О. Якушева