ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"26" грудня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/2467/18
Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.
при секретарі судового засідання Мукієнко Д.С.
за участю представників:
від позивача: не зявився
від відповідача: не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
про стягнення 14 628,48 грн.
ВСТАНОВИВ:
Позивач, приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ГРАВЕ УКРАЇНА", звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом про стягнення з комунального підприємства "Одесміськелектротранс" 14 628,48 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним:
18 вересня 2015 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ГРАВЕ УКРАЇНА" (Страховик) та ОСОБА_1 (Страхувальник) було укладено Договір №101024382 добровільного страхування ОСОБА_2 БЕЗ ВИНИ), згідно якого було застраховано майновий інтерес стосовно володіння, користування та розпорядження наземним транспортним засобом марки "MAZDA 6", державний номерний знак якого ВН4994СЕ (застрахований ТЗ).
Відповідно до умов Договору страхування, Страховик повинен відшкодувати Страхувальнику шкоду, що трапилась в результаті страхового випадку, а саме: пошкодження, втрата або знищення застрахованого ТЗ та/або додаткового обладнання внаслідок подій, зокрема, ДТП - дорожньо-транспортної пригоди за участю ТЗ.
15 липня 2016 року Страхувальник повідомив позивача про страховий випадок з застрахованим ТЗ, а саме дорожньо-транспортну пригоду, що мала місце 15 липня 2016 року в м. Одеса на вул. Івановський переїзд.
Обставини випадку свідчать, що 15 липня 2016 року гр. ОСОБА_3, керуючи тролейбусом марки ЮМЗ-Т2, номерний знак 2036, порушивши ПДР України, здійснив зіткнення з застрахованим ТЗ, спричинивши механічні пошкодження останньому.
В зв'язку тим, що гр. ОСОБА_3 на момент ДТП виконував свої трудові обовязки у КП "Одесміськелектротранс", а також враховуючи те, що тролейбус марки "ЮМЗ-Т2", номерний знак 2036, належить КП "Одесміськелектротранс", відповідно, до ст.1172 ЦК України, обовязок по відшкодуванню заподіяної шкоди покладається на КП "Одесміськелектротранс".
Для досудового врегулювання спору, 27 лютого 2018 року, позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування №1595.
Проте, листом №К19/2-359 від 19.03.2018р., відповідач повідомив позивача, що його цивільно відповідальність застрахована в ПрАТ СК Провідна.
В свою чергу, як свідчить лист № 17-10/7136 від 20.06.2017 р., ПрАТ "СК "Провідна" повідомила позивача, що станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність Відповідача на час експлуатації тролейбуса марки "ЮМЗ-Т2", номерний знак 2036, в них не була застрахована.
02.07.2018р. позивач повторно звернувся до відповідача з претензією про відшкодування шкоди (вих.№5363), але на дату подання цієї позовної заяви, в досудовому порядку, відповідач заподіяну шкоду позивачу не відшкодував.
З врахуванням наведеного, позивач звернувся до Господарського суду Одеської області із даним позовом для захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ГРАВЕ УКРАЇНА" (вх.№2665/18) було передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельського О.В.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.11.2018р. позовну заяву приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ГРАВЕ УКРАЇНА" прийнято до розгляду суддею Цісельським О.В. та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав:
Частиною 1 ст.1 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
У відповідності до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Відповідно до ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах.
Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Згідно з ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.
У відповідності до п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" №4 від 01.03.2013р. Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).
Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір.
Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.
На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК).
Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).
Відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (абзац 1 частини 3 статті 22 Кодексу).
Відшкодування збитків передбачено також і ст.224 ГК України, якою встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.
Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме:
- протиправної поведінки,
- причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками,
За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
За змістом ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Оскільки матеріалами справи встановлено, що саме внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 сталась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої ОСОБА_1 зазнала матеріальної шкоди в сумі 18 910,60 грн., та оскільки, відповідач не довів факт того, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу його водія, та не надав доказів сплати відшкодування заподіяної шкоди на користь власника зазначеного транспортного засобу MAZDA6 д/н НОМЕР_1 та враховуючи приписи чинного Законодавства України, якими встановлено відповідальність особи з відшкодування шкоди, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, у зв'язку з чим, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає вартість матеріальної шкоди, завданої власнику транспортного засобу MAZDA6 д/н НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталося 15.07.2016р., з врахуванням висновку №1173-07-16, дорівнює його 18 910,60 грн.
Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з розрахунку шкоди приведеного позивачем в позовній заяві та неспростованого відповідачем, з врахуванням п.10.11 загальної частини договору страхування для розрахунку розміру страхового відшкодування, розмір заподіяної шкоди складає:
18 910,60 грн. (вартість відновлювального ремонту транспортного засобу MAZDA6 д/н НОМЕР_1) * часткова виплата (виплата до 80%) = 15 128,48 грн. 500,00 грн. (франшиза, згідно п.1.6. основної частини договору страхування) = 14 628,48 грн., у звязку з чим, стягненню з відповідача на користь позивача сума шкоди в сумі 14 628,48 грн.
Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача визнано.
Відповідно до приписів ст.129 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 1 762,00 грн.
Керуючись ст.ст.13, 46, 74, 86, 130, 233, 237, 238, 240, Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити повністю.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України.

Повний тест рішення складено 02 січня 2019 р.

Суддя О.В. Цісельський