РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.12.2018Справа № 910/13891/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Письменної О.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "СПІРІТ ФІНАНС"

2 ) Компанії ЛАКРІНО ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД

про визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача: Паливода О.С.

від відповідача 1: Левченко О.В.

від відповідача 2: Трубаков Є.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СПІРІТ ФІНАНС" (відповідач 1), Компанії ЛАКРІНО ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД (відповідач 2) про визнання договору факторингу № 3Ф від 30.05.2018 недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що укладений між відповідачами договір факторингу №3Ф від 30.05.2018 не відповідає вимогам ст.ст. 228, 515 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України.

19.10.2018 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшла заява про відмову у відкритті провадження у справі.

22.10.2018 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшла заява про відмову у відкритті провадження у справі.

Суд зазначає, що наявність чи відсутність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, у відповідності до ст. 175 Господарського процесуального кодексу України, встановлюється судом за результатами розгляду позовної заяви, що подана позивачем до суду, у зв'язку із чим, суд відхиляє вказані вище заяви відповідачів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/13891/18, постановлено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 22.11.2018.

25.10.2018 через відділ діловодства суду від відповідача 1 та відповідача 2 надійшли заяви про залишення позову без розгляду.

02.11.2018 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшов відзив на позов, в якому відповідач 1 проти позову заперечив, посилаючись зокрема на те, що виплата дивідендів не пов'язана безпосередньо з особою кредитора. Відповідач 1 вказує, що посилання позивача на те, що внаслідок укладення договору факторингу змінюються особливості правового регулювання правовідносин між відповідачем 1, відповідачем 2 та позивачем не відповідає вимогам закону та не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Також, відповідач 1 вважає, що позивач не виконав свого обов'язку з виплати дивідендів на користь відповідача 2, а наведені позивачем доводи про готовність сплатити таку виплату не підтверджені належними доказами.

02.11.2018 через відділ діловодства суду відповідачем 2 подано відзив на позов, в якому заперечуючи позовні вимоги відповідач 2 посилається на те, що право грошової вимоги позивача щодо отримання грошових коштів (дивідендів) не пов'язане нерозривно з особою кредитора (акціонера) та може вільно відступатися акціонером на користь третіх осіб, зокрема шляхом укладення договорів факторингу. Також, відповідач 2 зазначає, що обставини справи передбачають здійснення позивачем на користь відповідача 1 виплати грошових коштів, право вимоги яких виникло на підставі договору факторингу, а тому оподаткування такої виплати має здійснюватися позивачем з урахуванням того, що виплата доходу нерезиденту не здійснюється та відсутні підстави для застосування п. 141.4 ст. 141 Податкового кодексу України. Відповідач 2 вважає, що зміна порядку оподаткування виплат грошових коштів пов'язана із об'єктивною та правомірною зміною фактичних обставин такої виплати, що не свідчить про завдання збитків державному бюджету.

14.11.2018 через відділ діловодства суду позивачем подано відповідь на відзиви відповідачів, в яких позивач заперечує обставини наведені у відзивах.

Також, 14.11.2018 через відділ діловодства суду позивачем подано клопотання про залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" та клопотання про визнання поважними причини неподання позивачем доказів (інформації відносно наявності всесвітнього арешту на активи групи "Приват", накладеного Високим Судом Англії) та встановити додатковий строк для подання таких доказів, оскільки позивач дізнався про наявність всесвітнього арешту на активи групи "Приват", в тому числі відповідача 2, із засобів масової інформації після подання позову до суду.

22.11.2018 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача 2.

В судовому засіданні 22.11.2018 суд, розглянувши клопотання позивача про залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", відмовив в його задоволенні, з огляду на наступне.

В обґрунтування свого клопотання позивач посилається на те, що рішення у даній справі може вплинути на права та інтереси АТ КБ "Приватбанк", оскільки спірний договір факторинг, спрямований на зменшення активів Компанії ЛАКРІНО ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД, у зв'язку з існуванням ризику не виконання фактором свого обов'язку щодо розрахунку з клієнтом, а кошти будуть виведені за межі України та внаслідок таких дій будуть порушені інтереси.

Згідно із ч. 1 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача про залучення АТ КБ "Приватбанк" як третьої особи, без самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки рішення суду у даній справі не вплине на права та обов'язки АТ КБ "Приватбанк", останнє не буде наділено новими правами чи покладено на нього нові обов'язки, або змінено його наявні права та/або обов'язки.

В судовому засіданні 22.11.2018 оголошено перерву в підготовчому засіданні до 06.12.2018 та направлено відповідачу 2 ухвалу про повідомлення про судове засідання.

В судовому засіданні 06.12.2018 судом розглянуто заяви відповідачів про залишення позову без розгляду та відмовлено в їх задоволенні з огляду на наступне.

У своїх заявах про залишення позову без розгляду, відповідачі просять суд залишити позов ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" без розгляду, оскільки у провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа № 904/4009/18 за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "Південний збагачувальний комбінат" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СПІРІТ ФІНАНС", Компанії ЛАКРІНО ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД про визнання договору факторингу № 3Ф від 30.05.2018 недійсним, а тому існує спір між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що у даній справі 910/13891/18.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа №904/4009/18 за первісним позовом ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС" до ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення 1173 453 545,92 грн., право вимоги на яку, ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС" набуло згідно договорів факторингу №1Ф, 2Ф, 3Ф, 4Ф, 5Ф, 6Ф від 30.05.2018.

В межах справи №904/4009/18 здійснюється розгляд зустрічного позову ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" до Компанії ЛАКРІНО ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД та Товариства з обмеженою відповідальністю "СПІРІТ ФІНАНС" про визнання недійсними договорів, в тому числі договору факторингу №3Ф від 30.05.2018, який є предметом спору у справі № 910/13891/18.

Однак, як встановлено судом у справі №904/4009/18 ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" заявлено про визнання договору факторингу №3Ф від 30.05.2018, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "СПІРІТ ФІНАНС" та ЛАКРІНО ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД удаваним (фактично агентським договором) та визнання антського договору (укладений як договір факторингу №3Ф від 30.05.2018), недійсним.

За змістом ухвали Господарського суду Дніпропетровської області по справі №904/4009/18 та копії зустрічної позовної заяви ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", вбачається, що позовні вимоги за зустрічним позовом ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" обґрунтовує тим, що вважає спірні договори удаваними, які укладені із метою приховати реальні правовідносини сторін, а саме агентські договори. На думку ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", договори факторингу від 30.05.2018, в тому числі договір факторингу №3Ф від 30.05.2018, місять усі ознаки агентського договору.

Однак, у даній справі, підставою для визнання недійсним договору факторингу №3Ф від 30.05.2018, позивач не визначає те, що оспорюваний правочин є агентським договором.

Оскільки підстави позову у справі №904/4009/18, що розглядається Господарським судом Дніпропетровської області та у справі Господарського суду міста Києва №910/13891/18 є різними, підстави для залишення позову без розгляду у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, відсутні.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні заяв відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю "СПІРІТ ФІНАНС" та Компанії ЛАКРІНО ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД про залишення позову без розгляду.

В судовому засіданні 06.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.12.2018, про що постановлено ухвалу занесену до протоколу судового засідання.

Представник позивача в судовому засіданні 20.12.2018 надав пояснення по суті позовних вимог, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача 1 надав пояснення по суті своїх заперечень, проти позовних вимог заперечив.

Представник відповідача 2 надав пояснення по суті своїх заперечень, проти позовних вимог заперечив.

В судовому засіданні 20.12.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників процесу, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування заявленого позову, позивач посилається на те, що на адресу Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" від Товариства з обмеженою відповідальністю "СПІРІТ ФІНАНС" (відповідач 1) надійшло повідомлення про відступлення права вимоги від 12.06.2018 щодо сплати дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності позивача в розмірі 1 016,05 грн.

Підставою такої вимоги стало те, що Компанія ЛАКРІНО ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД (відповідач 2) на підставі договору факторингу №3Ф від 30.05.2018 (далі - договір факторингу) відступила відповідачу 1 право вимоги до Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" щодо отримання дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності позивача в розмірі 1016,05 грн., які мали бути виплачені на користь Компанії ЛАКРІНО ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД згідно з рішенням загальних зборів Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", оформлених протоколом від 05.09.2017.

Згідно з п.1.1 договору факторингу №3Ф від 30.05.2018 за цим договором фактор (ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС") зобов'язується передати грошові кошти в сумі 1 000,00 грн. (одна тисяча грн.00 коп.) в розпорядження клієнта (ЛАКРІНО ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД), а клієнт відступає факторові право грошової вимоги до ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" щодо отримання грошових коштів (дивідендів/виплати прибутку у вигляді дивідендів) за результатами фінансово-господарської діяльності ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", які мали бути виплачені на користь компанії ЛАКРІНО ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД згідно з рішенням (протокол б/н від 05.09.2017) загальних зборів акціонерів ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", які відбулися 05.09.2017 в розмірі 1 016,05 грн., також всі інші права клієнта, пов'язані із таким правом грошової вимоги з моменту його виникнення.

У відповідності до п.п. 1.1.3. договору факторингу, за цим договором допускається наступне відступлення права грошової вимоги.

За змістом пункту 1.2. договору факторингу, право грошової вимоги передається в розмірі заборгованості боржника перед клієнтом з виплати дивідендів, а також інших зобов'язань боржника, пов'язаних із таким правом грошової вимоги з моменту його виникнення.

Відповідно до п. 2.1. зазначеного договору факторингу після отримання від клієнта підтвердження наявності та дійсності права грошової вимоги, що відступається. Фактор сплачує клієнтові кошти в розмірі 1 000,00 грн. у строк до 31.12.2019 шляхом перерахування на банківський рахунок клієнта, за умови отримання від клієнта інформації згідно з п. 3.2.2. цього договору.

Позивач вважає, що укладений між відповідачами договір факторингу №3Ф від 30.05.2018 не відповідає вимогам ст.ст. 228, 515 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на наступне:

- право на отримання частини прибутку акціонерного товариства закріплено виключно за акціонерами такого товариства, а обов'язок ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" нерозривно пов'язаний з особою кредитора (акціонера), а отже договір факторингу суперечить статті 515 Цивільного кодексу України, яка встановлює недопущення заміну кредитора у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора;

- договір факторингу містить ознаки такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки при виплаті коштів на користь ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС" у ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" не виникає обов'язку щодо утримання та перерахування податку з доходів нерезидента (на відміну від виплати дивідендів на користь акціонера-нерезидента), що призводить до збитків державного бюджету;

- ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС" та ТОВ "СПІРІТ СОЛЮШНС" (один із засновників відповідача 1) зареєстровані за однією адресою, в однаковий період часу з метою отримання пільги (ухилення) зі сплати податків, всі договори укладені компаніями-нерезидентами з ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС" в один день, що свідчить про їх пов'язаність між собою;

- позивач зазначає, що укладаючи договір факторингу відповідач 2 відстрочив момент одержання грошових коштів у вигляді дивідендів, проте ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" жодним чином не ухилявся та не ухиляється від виплати вказаних грошових коштів (дивідендів) у передбаченому законом порядку.

З урахуванням наведеного, позивачем заявлені вимоги про визнання недійсним договору факторингу № 3Ф від 30.05.2018.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом вище, між відповідачами укладений договір факторингу №3Ф від 30.05.2018, відповідно до умов якого, Компанією ЛАКРІНО ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД відступлено ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС" право грошової вимоги до ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" щодо отримання дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", які мали бути виплачені на користь компанії ЛАКРІНО ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД згідно з рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" від 05.09.2017 в розмірі 1 016,05 грн., також всі інші права Компанії, пов'язані із таким правом грошової вимоги з моменту його виникнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

При цьому, зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та передбачає, що відступлення права вимоги є лише наслідком та складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів.

Предметом укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 договору є відступлення права вимоги (цесії) щодо отримання дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", які мали бути виплачені на користь компанії ЛАКРІНО ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД згідно з рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" від 05.09.2017 в розмірі 1016,05 грн.

З аналізу змісту укладеного між відповідачами договору, вбачається що даний договір за своїм змістом є договором відступлення прав вимоги.

Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У відповідності до ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

У відповідності до статті 515 Цивільного кодексу України, заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Приписами статті 515 Цивільного кодексу України містять загальне правило визначення зобов'язань, в яких не допускається заміна кредитора.

Зі змісту статті 515 ЦК України вбачається, що в цілому перелік зобов'язань, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, є невичерпним, тобто в кожному разі треба аналізувати зв'язок прав кредитора у зобов'язанні з його особою.

Отже, права кредитора не можуть бути передані іншій особі в зобов'язаннях, в яких це обумовлено характером самого зобов'язання (його цільовим виконанням) та особою кредитора.

Як вже було зазначено судом вище, предметом укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 договору є відступлення права вимоги (цесії) щодо отримання дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", які мали бути виплачені на користь компанії ЛАКРІНО ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД згідно з рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" від 05.09.2017 в розмірі 1 016,05 грн.

За умовами п. 2 ч. 1 ст. 116 Цивільного кодексу України, учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

Частиною 1 статті 30 Закону України "Про акціонерні товариства" визначено, що дивіденд - частина чистого прибутку акціонерного товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію певного типу та/або класу. За акціями одного типу та класу нараховується однаковий розмір дивідендів. Товариство виплачує дивіденди виключно грошовими коштами. Дивіденди виплачуються на акції, звіт про результати розміщення яких зареєстровано у встановленому законодавством порядку.

При цьому, в силу ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків може бути і рішення загальних зборів про виплату дивідендів.

Отже, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, й факту прийняття загальними зборами рішення про виплату дивідендів.

Правовідносини, в яких товариство у разі прийняття рішення загальними зборами про виплату акціонеру дивідендів, зобов'язане здійснити таку виплату, є грошовим зобов'язанням.

З урахуванням наведеного, зобов'язання з виплати дивідендів, носять грошовий характер.

Водночас, виконання таких грошових зобов'язань, як і зобов'язання з виплати дивідендів, не пов'язане безпосередньо з особою кредитора.

Виплата дивідендів не має конкретного цільового призначення, яке нерозривно пов'язане виключно з особою кредитора та внаслідок заміни кредитора в такому зобов'язання не змінюється характер такого грошового зобов'язання.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку про необґрунтованість доводів позивача, що зобов'язання з виплати дивідендів пов'язані з особою кредитора (акціонера товариства), у зв'язку із чим, укладений між відповідачами договір факторингу №3Ф від 30.05.2018 не суперечить приписам статті 515 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог, позивач також зазначає, що договір факторингу містить ознаки такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки при виплаті коштів на користь ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС" у ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" не виникає обов'язку щодо утримання та перерахування податку з доходів нерезидента, що призводить до збитків державного бюджету.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України визначено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

Таким чином, для визнання недійсним спірного договору відповідно до ст. 228 ЦК України, позивач, перш за все, має довести, в чому саме полягає невідповідність цього правочину інтересам держави і суспільства.

Крім того, предметом доказування в даному випадку має бути також наявність умислу сторін або однієї сторони на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Як зазначено в частині третій пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Однак, позивачем не доведено невідповідності спірного договору інтересам держави і суспільства та умислу будь-якої із сторін на те, а також, що вказаний договір завідомо укладався з метою порушення таких інтересів, що унеможливлює визнання договору недійсним з цих підстав.

При цьому, питання можливих порушень податкового законодавства, які на думку ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" можуть виникнути під час здійснення ним виплат грошових коштів, не підлягають розгляду у межах даної справи.

Водночас, статтею 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Посилання позивача на те, що ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС" та ТОВ "СПІРІТ СОЛЮШНС" (один із засновників відповідача 1) зареєстровані за однією адресою, в однаковий період часу з метою отримання пільги (ухилення) зі сплати податків, всі договори укладені компаніями-нерезидентами з ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС" в один день, за висновками суду є безпідставним, оскільки, відповідна реєстрація та укладення договорів в один день не заборонено чинним законодавством та не може свідчити про наявність підстав для визнання правочину недійсним.

В силу приписів ст. 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

З урахуванням наведеного, визначення сторонами у договорі факторингу умови про відстрочення моменту одержання грошових коштів у вигляді дивідендів, не свідчить про те, що договір факторингу №3Ф від 30.05.2018 вчинено без наміру створення правових наслідків.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження наявності підстав для визнання договору факторингу №3Ф від 30.05.2018 недійсним.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи встановлені вище обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених Публічним акціонерним товариством "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" вимог договору факторингу № 3Ф від 30.05.2018 недійсним.

Враховуючи встановлені вище обставини справи, дослідивши наявні у справі докази та здійснивши їх оцінку, виходячи з вищенаведеного, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СПІРІТ ФІНАНС", Компанії ЛАКРІНО ІНВЕСТМЕНТС ЛІМІТЕД про визнання договору факторингу № 3Ф від 30.05.2018 недійсним.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 29.12.2018.

Суддя О.В. Гулевець