ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 924/790/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняка В.Я. - головуючого, Жукова С.В., Чумака Ю.Я.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк",

відповідач - Фізична особа-підприємець Маслов Михайло Михайлович,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу

Фізичної особи-підприємця Маслова Михайла Михайловича,

на рішення господарського суду Хмельницької області

від 23.06.2015

у складі судді Кочергіної В.О.,

та постанову Рівненського апеляційного господарського суду

від 13.06.2018

у складі колегії суддів: Василишина А.Р. (головуючий), Бучинської Г.Б., Філіпової Т.Л.,

у справі за позовом

Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк",

до Фізичної особи-підприємця Маслова Михайла Михайловича,

про стягнення 332 575, 61 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернулось до господарського Хмельницької області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Маслова Михайла Михайловича про стягнення 332 575, 61 грн., з яких 156 117, 46 грн. - заборгованість за кредитом, 120 206, 66 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 56 251, 49 грн. - пеня.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 23.06.2015, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 у справі № 924/790/15, позовні вимоги задоволені у повному обсязі. Стягнуто з відповідача на користь позивача 156 117, 46 грн. - заборгованості за кредитом, 120 206, 66 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 56 251, 49 грн. - пені. Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Приймаючи рішення, суди попередніх інстанцій виходили з обґрунтованості позовних вимог, оскільки відповідач належним чином не виконав своїх зобов'язань щодо своєчасного повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Хмельницької області від 23.06.2015 та постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 у справі № 924/790/15, Фізична особа-підприємець Маслов Михайло Михайлович звернувся з касаційною скаргою разом з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій просив їх скасувати.

В обґрунтування своїх вимог заявник касаційної скарги зазначає, що оскаржувану судові рішення прийняті за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Також скаржник вказує, що розрахунок розміру невиконаних зобов'язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом у розрахунку зроблено позивачем одноособово та не відповідає дійсній сумі заборгованості.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 924/790/15 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Чумак Ю.Я., суддя - Жуков С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2018.

Ухвалою Верховного Суду від 27.08.2018, касаційну скаргу залишено без руху у відповідності з положенням ст. 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надано строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали.

Згідно з ч. 4 ст. 301 ГПК України перегляд рішень суду першої інстанції та постанов апеляційної інстанції у справах, ціна позову в яких не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, здійснюється без повідомлення учасників справи, крім справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Верховного Суду від 12.10.2018 задоволено клопотання скаржника про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження та поновлено цей строк. Прийнято касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Маслова Михайла Михайловича на рішення господарського суду Хмельницької області від 23.06.2015 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 у справі № 924/790/15 в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. Надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 30.10.2018

Перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 20.06.2012 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та Фізичною особою-підприємцем Масловим Михайлом Михайловичем укладений договір банківського обслуговування, що підтверджується заявою від 20.06.2012 про приєднання до Умов, згідно якої відповідач погодився з Умовами, у тому числі з Умовами та Правилами обслуговування за Розрахунковими картками, що розміщені на офіційному сайті позивача - www.privatbank.ua, Тарифами позивача, які разом із цією заявою та карткою зі зразками підписів і відбитка печатки складають договір банківського обслуговування.

Також судами встановлено, що позивач свої зобов'язання за договором виконав належним чином та своєчасно провів гарантовані платежі ініційовані відповідачем (що підтверджується меморіальними ордерами № 89 від 30.10.2013 на суму 19 150, 00 грн., № 100 від 06.11.2013 на суму 110 000, 00 грн. та № 185 від 12.11.2013 на суму 27 000, 00 грн.), проте, відповідачем порушено зобов'язання з повернення кредитних коштів, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

За правовою природою вказаний договір, укладений шляхом приєднання до запропонованих банком умов та тарифів, є змішаним договором банківського рахунку та кредитного договору, який не суперечить нормам чинного законодавства України, оскільки сторонами були здійсненні всі необхідні дії, які спрямованні на придбання, припинення або зміну цивільних прав та обов'язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього договору, складовими якого виступають заява про приєднання до "Умов та правил надання банківських послуг" з якими відповідач ознайомлений, про що свідчить його підпис на відповідній заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (ст.ст. 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. 1048, 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки заборгованість відповідача за кредитом підтверджується матеріалами справи, зокрема, випискою з банківського рахунку та з огляду на відсутність доказів його повернення, місцевий господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення основної суми заборгованості.

Частинами 1 та 2 ст. 1056-1 ЦК України визначено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.

Відповідно до 3.2.2.2 "Умов та правил надання банківських послуг" сторони в порядку статей 212, 651 Цивільного кодексу України дійшли згоди, що у випадку порушення Відповідачем будь-якого із зобов'язань, передбачених цим Договором, Позивач на свій погляд, починаючи з 91-го дня порушення будь-якого зобов'язання, має право змінити умови цих Умов, встановивши інший строк повернення кредиту. При цьому Позивач направляє Відповідачу письмове повідомлення із зазначенням дати строку повернення кредиту. У випадку непогашення Відповідачем заборгованості по цим Умовам в строк, зазначений в повідомленні, вся заборгованість, починаючи з наступного дня дати, вказаної в повідомленні, вважається простроченою. Під датою виконання платежу Позивач та Відповідач погодили дату зарахування кредитних коштів на поточний рахунок отримувача, вказаного в платіжному дорученні Відповідача. Відповідач погашає заборгованість по кредиту в розмірі, зазначеному в платіжному дорученні Відповідача, в строк до 30 днів з дати здійснення платежу, вказаному в платіжному дорученні. За користування кредитом в період з дати ініціювання Відповідачем платіжного доручення до дати виконання платіжного доручення Відповідач сплачує проценти в розмірі 4 % річних від розміру заборгованості. В період з дати виконання заявки за рахунок кредитних коштів до 30 червня 2014 року Відповідач за користування кредитом сплачує Позивачу проценти в розмірі 28 % річних, а починаючи з 01 липня 2014 року - 36 % річних від суми заборгованості. У випадку зміни вартості кредитних ресурсів на ринку грошових ресурсів, зміни облікової ставки НБУ, зміни курсу гривні до іноземної валюти 1 групи класифікатора іноземних валют більше 5 і більше процентів Позивач та Відповідач на дату укладення цього Договору, погодили збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом. При цьому таке збільшення розміру процентів за користування кредитом не повинно перевищувати подвійного розміру процентної ставки, вказаної в цьому пункті.

У випадку не погашення заборгованості Відповідачем по кредиту в строк до 30 днів, включно, на 31-й день заборгованість по кредиту вважається простроченою. При цьому, за користування кредитом Відповідач сплачує проценти в розмірі 56 % річних від суми заборгованості.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Пунктом 3.2.2.10.1 "Умов та правил надання банківських послуг" визначено, що у випадку порушення відповідачем будь-якого із зобов'язань по сплаті процентів за користування кредитом, передбачених підпунктами 3.2.2.6.2, 3.2.2.9.1-3.2.2.9.3 цього договору (Умов), строків повернення кредиту, передбачених підпунктами 3.2.2.2, 3.2.2.6.3, 3.2.2.6.16, 3.2.2.7.2 цього договору (Умов), винагороди, передбаченої підпунктами 3.2.2.6.5, 3.2.2.9.4-3.2.2.9.6 цього договору (Умов), відповідач сплачує позивачу за кожен випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня (у % річних) від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

При цьому, нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбачених підпунктами 3.2.2.10.1-3.2.2.10.3 даного договору (Умов), здійснюється протягом 15 років з дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано (п. 3.2.2.10.4 Умов).

Розрахунки заявлених до стягнення відповідних сум заборгованості по процентам за користування кредитом та пені, були перевірені господарськими судами попередніх інстанцій, визнані правильними та обґрунтованими.

Слід зазначити, що оскаржувані судові акти в частині позовних вимог щодо стягнення боргу по процентах, не суперечать правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та відповідно до якої за приписами ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, дублюють доводи апеляційної скарги, яким надана належна правова оцінка судом апеляційної інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Росії") щодо реалізації права на справедливий суд (п. 1 ст. 6 Конвенції): "одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру".

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У справі, що розглядається, Верховний Суд доходить висновку, що судами попередніх інстанцій було надано скаржникові вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням викладеного, не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (ст. 309 ГПК України).

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Маслова Михайла Михайловича та залишення рішення господарського суду Хмельницької області від 23.06.2015 та постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 у справі № 924/790/15 без змін.

У зв'язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Маслова Михайла Михайловича залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Хмельницької області від 23.06.2015 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 у справі № 924/790/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді С.В. Жуков

Ю.Я. Чумак