РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.12.2018Справа № 910/14018/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Письменної О.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ"

до Публічного акціонерного товариства "АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ ПРОМИСЛОВО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК"

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -

Державне підприємство "Південна залізниця"

про визнання недійсним пункту договору

за участю представників:

від позивача: Лях К.М.

від відповідача: Каба Д.В.

третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ ПРОМИСЛОВО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК" про визнання недійсним пункту 3.5. договору кредиту в редакції договору про внесення змін та доповнень №ДУ-33/14 від 19.02.2013 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.03.2012.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що пункт 3.5. кредитного договору про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.03.2012 в редакції договору про внесення змін та доповнень №ДУ-33/14 від 19.02.2013 суперечить п. 6.9. кредитного договору та п. 7 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2011 року № 809, а також інтересам держави та суспільства, що є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, що згідно із ст. 215 ЦК України є підставою для визнання вказаного пункту договору недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/14018/18, постановлено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 22.11.2018 та залучено до участі у справі Державне підприємство "Південна залізниця", як третю особу без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

13.11.2018 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли письмові пояснення по справі, в якому остання просить суд розглядати справу без участі представника третьої особи.

14.11.2018 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечив, посилаючись на те, що листи Міністерства фінансів України та Міністерства інфраструктури України про погодження умов кредитного договору не є актами законодавства, а тому не можуть бути підставою для дефекту змісту правочину. Також відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності. Також разом з відзивом відповідач подав клопотання про витребування доказів і клопотання про проведення письмового опитування.

22.11.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшли: відповідь на відзив; заперечення проти заяви про застосування строків позовної давності; заперечення проти клопотання про витребування документів; заперечення проти клопотання про проведення письмового опитування; клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 22.11.2018 судом задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи, підготовче засідання у справі № 910/14018/18 відкладено на 06.12.2018, позивачу направлено ухвалу про виклик в підготовче засідання 06.12.2018, а третій особі - повідомлення про судове засідання 06.12.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2018 задоволено клопотання ПАТ "АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ ПРОМИСЛОВО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК" про витребування доказів та зобов'язано ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" надати суду оригінали для огляду в судовому засіданні та належним чином засвідчені копії для долучення до матеріалів справи наступних документів: передавальний акт між ПАТ "Південна залізниця" та ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" від 31.07.2015; зведений передавальний акт від 06.08.2015 затверджений Міністерством інфраструктури України 18.08.2015 та підписаного головами та членами комісії з утворення ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" та головами комісії з реорганізації підприємств залізничного транспорту; заключний передавальний акт від 01.12.2015 між ДП "Південна залізниця" та ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ".

В судовому засіданні 06.12.2018 представником позивач надано витребувані судом документи.

В судовому засіданні 06.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.12.2018, про що постановлено ухвалу занесену до протоколу судового засідання.

Представник позивача в судовому засіданні 20.12.2018 надав пояснення по суті позовних вимог, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача надав пояснення по суті своїх заперечень, проти позовних вимог заперечив.

В судове засіданні 20.12.2018 представник третьої особи не з'явився, проте Державним підприємством "Південна залізниця" реалізовано свої процесуальні права шляхом подання письмових пояснень. Також у своїх письмових поясненнях третя особа просила суд розглядати справу без участі ДП "Південна залізниця".

В судовому засіданні 20.12.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників процесу, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

07.03.2012 року між Публічним акціонерним товариством "АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ ПРОМИСЛОВО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК" (банк) та Південною залізницею, в подальшому - Державне підприємство "Південна залізниця", правонаступником якого є ПАТ "Українська залізниця" (позичальник) укладений кредитний договір про відкриття кредитної лінії №К-03/140, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлюваної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 105 000 000,00 доларів США, на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором.

Відповідно до п. 2.2 договору дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - 03 березня 2015 року.

Згідно із п. 3.2 договору, проценти за користування кредитом нараховуються Банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими коштами та сплачуються Позичальником, виходячи із встановленої Банком процентної ставки у розмірі 11 % річних.

Нарахування Банком процентів здійснюється з дати перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок Позичальника по дату повного і остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії коштів. При розрахунку процентів використовується метод "факт/360", виходячи із фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році.

Проценти нараховуються банком щомісячно в останній робочий день місяця за період з дати першої видачі по день, що передує останньому робочому дню місяця, в якому наданий кредит, та надалі за період з дати попереднього нарахування по день, що передує останньому робочому дню поточного місяця, а також в день остаточного повернення кредиту, визначеного п.2.2 цього договору.

Пунктом 3.5 договору передбачено, що за наявності заборгованості по кредиту та/або плати за кредит, сторони встановлюють наступну черговість погашення Позичальником заборгованості:

- в першу чергу сплаті підлягає нарахована, але не сплачена в строк плата за кредит;

- в другу чергу сплаті підлягає нарахована плата за кредит, строк сплати якої ще не сплинув;

- в третю чергу сплаті підлягає неустойка, передбачена цим договором.

Заборгованість за кредитом, строк сплати якої ще не настав, погашається Позичальником в строк, передбачений п. 2.2 цього договору.

Погашення позичальником заборгованості кожної наступної черги повинна відбуватися виключно після повного погашення заборгованості кожної попередньої черги. Сторони встановлюють, що банк має право самостійно зараховувати кошти, які направлені позичальником на погашення заборгованості, згідно встановленої черговості.

З підписанням цього договору, у відповідності з чинним законодавством України, позичальник надає банку право самостійно приймати рішення щодо зміни черговості погашення заборгованості позичальника за цим договором. Банк інформує позичальника у письмовій формі на його запит про застосовану черговість погашення кредитної заборгованості.

Цей договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженим представниками сторін, отримання погодження Міністерства інфраструктури України і Міністерства фінансів України/ скріплення печатками сторін, та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договором. (п. 6.1 договору).

В пункті 6.9 договору сторонами передбачено, що всі зміни та доповнення до цього договору щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту, виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом, обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань вносяться за погодженням Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України у письмовій формі, набувають чинності з дати їх підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, та є невід'ємними частинами цього договору.

Договором про внесення змін та доповнень №ДУ-33/14 від 19.02.2013 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.02.2012 пункт 3.5. викладено у новій редакції:

"Сторони встановлюють наступну черговість погашення Позичальником заборгованості (згідно встановленого пріоритету - зверну вниз):

- на погашення прострочених до сплати понад 31 день проценти за користування кредитом;

- на погашення простроченої до сплати понад 31 день суми комісійної винагороди;

- на погашення прострочених до сплати не більше ніж на 31 день процентів за користування кредитом;

- на погашення простроченої до сплати не більше ніж 31 день суми комісійної винагороди;

- на погашення простроченої до сплати суми кредиту;

- сплата нарахованих процентів за користування кредитом;

- сплата нарахованої комісійної винагороди;

- сплата суми кредиту;

- сплата неустойки (пені, штрафів)

Погашення позичальником заборгованості кожної наступної черги повинна відбуватися виключно після повного погашення заборгованості кожної попередньої черги.

Сторони встановлюють, що банк має право самостійно зараховувати кошти, які направлені позичальником на погашення заборгованості, згідно встановленої черговості.

З підписанням цього договору, у відповідності з чинним законодавством України, позичальник надає банку право самостійно приймати рішення щодо зміни черговості погашення заборгованості позичальника за цим договором. Банк інформує позичальника у письмовій формі на його запит про застосовану черговість погашення кредитної заборгованості".

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що всупереч п. 6.9. кредитного договору та Порядку погодження залучення державними підприємствами, в тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №809 від 15.06.2011 року, Державне підприємство "Південна залізниця" не отримало погодження від Міністерства фінансів України та Міністерства інфраструктури України на внесення у пункт 3.5 кредитного договору змін.

Оскільки, пункт 3.5. кредитного договору про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.03.2012 в редакції договору про внесення змін та доповнень №ДУ-33/14 від 19.02.2013 суперечить п. 6.9. кредитного договору та п. 7 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2011 року № 809, а також інтересам держави та суспільства, що є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання пункту 3.5. кредитного договору недійсним.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу положень ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положеннями статей 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, сторони при укладенні кредитного договору про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.03.2012 на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши кредитний договір.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 Цивільного кодексу України).

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до частини 4 статті 67 Господарського кодексу України державні підприємства, у тому числі господарські товариства (крім банків), у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), здійснюють залучення внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов'язаннями за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну фінансову політику, здійснюють залучення внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов'язаннями - за погодженням з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. Порядок таких погоджень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №809 від 15.06.2011 (в редакції, чинній станом на 07.03.2012) (надалі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку, залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантій або поруки за таким зобов'язанням погоджується: Мінфіном - щодо внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик); органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю (далі - уповноважений орган), - щодо внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик).

За змістом пункту 3 Порядку, для погодження залучення підприємством кредиту (позики), підприємство подає Мінфіну або уповноваженому органу заяву, до якої додаються: у разі погодження залучення кредиту (позики), зокрема, проект кредитного договору (договору позики, проспекту емісії або рішення про закрите (приватне) розміщення облігацій підприємства, а в разі надання повноважень щодо залучення кредиту (позики) - також проект відповідного договору), який зокрема: повинен передбачати напрями використання залучених коштів, що відповідають визначеній установчими документами меті діяльності підприємства, плату за користування кредитом (позикою), яка відповідає тій, що склалася на ринку фінансових послуг на момент подання заяви, а також право підприємства на дострокове виконання зобов'язань за кредитом (позикою); не може передбачати дострокове виконання зобов'язань за кредитом (позикою) з ініціативи кредитора із необгрунтованими фінансовими втратами (за винятком здійснення запозичення у формі випуску облігацій підприємства), неконкурентний спосіб переходу права власності на майно підприємства, а також не повинен містити положень щодо обов'язкового дострокового виконання зобов'язань на вимогу кредитора (інвестора) у разі зниження кредитного рейтингу України та/або підприємства;

Згідно із статті 67 Господарського кодексу України та положень Порядку, на державне підприємство, у тому числі господарське товариство (крім банків), у статутному капіталі якого 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі (надалі - Підприємство) лежить обов'язок погодження залучення кредитів (позик) шляхом укладення кредитного договору, у результаті якого виникають зобов'язання щодо повернення коштів, щодо внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик) з Мінфіном.

Зі змісту наданих позивачем до матеріалів позовної заяви листів Міністерства інфраструктури України за №2282/11/10-12 від 07.03.2012 та Міністерства фінансів України №31-12110-09/68-10/8210 від 02.04.2012 вбачається, що відповідними центральними органами виконавчої влади Південній залізниці було надано погодження на укладення кредитного договору на умовах трирічного строку користування кредитом та без комісійних платежів.

Договором про внесення змін та доповнень №ДУ-33/14 від 19.02.2013 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.02.2012 сторони внесли зміни та виклали у новій редакції пункт 3.5, згідно із яким встановили іншу черговість погашення позичальником заборгованості.

Разом з тим, у пункті 6.9 договору сторонами передбачено, що всі зміни та доповнення до цього договору щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту, виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом, обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань вносяться за погодженням Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України у письмовій формі, набувають чинності з дати їх підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, та є невід'ємними частинами цього договору.

Відповідно до п.7 Порядку, зміни до кредитного договору (договору позики), договору поруки або договору про надання гарантії, а також до умов розміщення облігацій підприємства щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту (позики), виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом (позикою), обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань за кредитами (позиками) підлягають погодженню з Мінфіном або уповноваженим органом відповідно до цього Порядку шляхом подання техніко-економічного обґрунтування необхідності внесення таких змін.

Матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження отримання позичальником за договором погодження Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України у письмовій формі на внесення змін до умов кредитного договору №К-03/140 від 07.02.2012 шляхом укладення договору про внесення змін та доповнень №ДУ-33/14 від 19.02.2013, всупереч п.6.9 договору та п. 7 Порядку.

При цьому, наявні в матеріалах справи листи Міністерства фінансів України та Міністерства інфраструктури України №2282/11/10-12 від 07.03.2012, №31-12110-09/68-10/8210 від 02.04.2012 не є підтвердженням отримання таких погоджень, оскільки вказаними листами погоджено позичальнику укладення договору, а не внесення до нього змін, що, відповідно до умов договору, потребують окремого погодження відповідним уповноваженим органом.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку про обґрунтованість доводів позивача, що пункт 3.5. кредитного договору про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.03.2012 в редакції договору про внесення змін та доповнень №ДУ-33/14 від 19.02.2013 суперечить п. 6.9. кредитного договору та п. 7 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2011 року № 809, ч. 1 ст. 203 ЦК України та наявність у зв'язку із цим, згідно із ст. 215 ЦК України, підстави для визнання вказаного пункту договору недійсним.

Разом з тим, відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування позовної давності щодо позовних вимог.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016 по справі №6-2469цс16.

При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування ним матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Для юридичної особи (суб'єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Отже, за вимогами про визнання недійсним пункту договору кредитного договору про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.03.2012, у редакції договору про внесення змін та доповнень №ДУ-33/14 від 19.02.2013, днем початку перебігу позовної давності для позивачів слід вважати день укладення відповідного правочину про внесення змін, 19.02.2013.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 19.10.2018, що свідчить про те, що позовні вимоги заявлені з пропуском позовної давності.

Позивач вважає, що строки позовної давності не пропущені, оскільки ПАТ "Укрзалізниця" є новою юридичною особою, утвореною на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття і зокрема з ДП "Південна залізниця", тому позивач не мав правових підстав для звернення з метою захисту порушеного права до 21.10.2015, тобто дати свого утворення. При цьому, у разі якщо суд прийде до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, у своїх запереченнях на заяву відповідача про застосування строку позовної давності, позивач просить суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності.

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" () утворено згідно із Законом України "Про особливості утворення публічно акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" (далі - Закон) та постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ".

Статут ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 735.

21.10.2015 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців було внесено запис про проведення державної реєстрації юридичної особи ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ".

Відповідно до постанови КМУ від 25.06.2014 ПАТ "Українська залізниця" утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (аналогічні положення також містяться у статтях 2, 3 Закону). Серед таких підприємств зазначено в том числі, Державне підприємство "Південна залізниця", яке є стороною в кредитному договорі, права та обов'язки за яким перейшли до позивача, як правонаступника.

Аналогічна інформація про те, що ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" є правонаступником щодо ДП "Південна залізниця" також наявна у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до п.п.1, 2, 5 постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 "Про утворення ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" вирішено утворити Публічне акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (далі - товариство), 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (код згідно з ), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування (далі - підприємства), які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1.

Враховуючи викладене, ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" є правонаступником прав й обов'язків Державного підприємства "Південна залізниця", яке є стороною в кредитному договорі з урахуванням змін та доповнень та яке було обізнано щодо наявності відповідних змін до кредитного договору з моменту їх укладання.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, яку відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії").

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК).

Позовна давність не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим.

Оскільки поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи.

Як зазначено судом вище, у своїх запереченнях на заяву відповідача про застосування строку позовної давності, позивач зазначив, що строк позовної давності ним не пропущений, проте зазначив, що у разі якщо суд прийде до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, у своїх запереченнях на заяву відповідача про застосування строку позовної давності, позивач просить суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності.

Суд вважає вказані твердження позивача взаємовиключними, оскільки якщо позивач зазначає, що поважність причин пропуску строку позовної давності, то він вважає цей строк пропущеним і повинен навести відповідне обґрунтування поважності причин такого пропуску.

Однак, у даному випадку, позивачем всупереч вимог частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України не надано жодного передбаченого процесуальним законом доказу на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку позовної давності.

З урахуванням наведеного, оскільки позивачем заявлено вимоги з пропуском позовної давності, а відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності, то у задоволенні заявлених позивачем вимог про визнання недійсним пункту 3.5. договору кредиту в редакції договору про внесення змін та доповнень №ДУ-33/14 від 19.02.2013 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.03.2012 слід відмовити.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи встановлені вище обставини справи, дослідивши наявні у справі докази та здійснивши їх оцінку, виходячи з вищенаведеного, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" до Публічного акціонерного товариства "АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ ПРОМИСЛОВО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК" про визнання недійсним пункту 3.5. договору кредиту в редакції договору про внесення змін та доповнень №ДУ-33/14 від 19.02.2013 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.03.2012.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 28.12.2018.

Суддя О.В. Гулевець