ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2018 Справа № 917/2119/16

Господарський суд Полтавської області

в складі головуючого судді Кульбако М.М.

при секретарі Михатило А.В.,

за участю представників:

від прокуратури: ОСОБА_1,

від позивача (відповідача за зустрічним позовом): не з'явився,

від відповідача (позивача за зустрічним позовом): ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області, вул. Касьяна, 37,м. Кобеляки, 39200

в інтересах держави в особі Карлівської міської ради, вул. Полтавський шлях, 54, м. Карлівка, Полтавська область, 39500

до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Україна", вул. Великотирнівська, 51, м. Карлівка, Полтавська область, 39500

про стягнення 109 986,05 грн.

за зустрічним позовом ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Україна", вул. Великотирнівська, 51, м. Карлівка, Полтавська область, 39500

до Карлівської міської ради, вул. Полтавський шлях, 54, м. Карлівка, Полтавська область, 39500

про визнання недійсним договору на створення та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури, укладеного між сторонами 12.06.2013, -

В С Т А Н О В И В :

Заступник керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Карлівської міської ради звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Україна" про стягнення 109 986,05 грн. заборгованості, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язання за укладеним 12.06.2013 між ТОВ "Україна" та Карлівською міською радою договором на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 05.01.2017 порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 26.01.2017.

13.02.2017 відповідачем подано клопотання б/н про зупинення провадження у даній справі у зв'язку з неможливістю її розгляду до вирішення пов'язаної з нею справи №917/108/17 за позовом заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави до Карлівської міської ради та ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Україна" про визнання недійсним рішення сесії та визнання недійсною додаткової угоди до договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки.

14.02.2017 від Кобеляцької місцевої прокуратури також надійшло клопотання №01/2-2033вих.17 від 13.02.2017 про зупинення провадження у даній справі у зв'язку з неможливістю її розгляду до вирішення пов'язаної з нею справи №917/109/17 за позовом заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави до Карлівської міської ради та ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Україна" про визнання недійсним рішення сорок першої позачергової сесії шостого скликання Карлівської міської ради від 26.12.2013 "Про внесення змін до договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013 року" та визнання недійсною додаткової угоди, укладеної 10.01.2014 на його підставі.

Ухвалою від 14.02.2017 розгляд справи №917/2119/16 зупинено до вирішення пов'язаної з нею справи №917/108/17 та зобов'язано учасників процесу повідомити господарський суд Полтавської області про результати розгляду справи №917/109/17 та про набрання законної сили рішенням по вказаній справі.

30.10.2017 від заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, до якого додано копію рішення по справі №917/108/17 від 23.02.2017, яким позов прокурора повністю задоволено. Апеляційні скарги на вказане рішення не подавались.

Ухвалою від 31.10.2017 поновлено провадження у справі та призначено розгляд на 16.11.2017.

29.11.2017 від ТОВ «Україна» надійшла зустрічна позовна заява до Карлівської міської ради Полтавської області про визнання недійсним договору на створення та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури, укладеного між сторонами 12.06.2013.

Предметом первісного позову є стягнення 109 986,05 грн. заборгованості за неналежне виконання відповідачем договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки, укладеного 12.06.201 між позивачем та відповідачем, а предметом зустрічного позову є визнання цього ж договору недійсним, що свідчить про взаємно пов'язаність спорів.

Ухвалою від 30.11.2017 зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Україна" прийнято до розгляду спільно з первісним позовом.

12.12.2017 від Карлівської міської ради надійшло клопотання про припинення провадження у справі у звязку з відмовою від позову.

Подане клопотання не підлягає задоволенню як безпідставне.

13.2.2017 прокуратурою подано заяву про застосування строків позовної давності до зустрічного позову щодо визнання недійсним договору на створення та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури, укладеного між сторонами 12.06.2013.

ТОВ "Україна" подано відзив на позовну заяву (вх. №189 від 09.01.2018).

18.01.2018 прокурором подано відповідь на відзив на позовну заяву (вх. №587).

18.01.2018 засідання по справі №917/2119/16 не відбулося, в зв'язку з перебуванням судді Кульбако М.М. на лікарняному. Розгляд справи призначено на 01.02.2018.

01.02.2018 надійшли письмові пояснення (вх. №1051) до відзиву від ТОВ "Україна"

В судовому засіданні 01.02.2018 прокурор підтримав позовні вимоги з мотивів викладених у позовній заяві, та заперечив проти задоволення зустрічної позовної заяви, надав пояснення по справі. Також, прокурор підтримав заяву про застосування строків позовної давності щодо зустрічного позову.

Представник ТОВ "Україна" заперечив проти первісного позову та підтримав зустрічний позов, надав пояснення по справі. Заперечив щодо пропуску строку позовної давності.

Карлівська міська рада в судове засідання свого представника не направила, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні судом не було встановлено. За таких обставин, суд не вбачає за необхідне відкладати розгляд справи та здійснює її розгляд за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що пунктом 2 рішення виконавчого комітету Карлівської міської ради № 100 від 12.06.2013 «Про укладання договорів пайової участі з замовниками будівництва об'єктів містобудування у розвитку інфраструктури м. Карлівки» зобов'язано замовників будівництва об'єктів містобудування в трьохденний термін укласти договори пайової участі в розвитку інфраструктури м. Карлівки, а саме: ТОВ «Україна», яке здійснило будівництво цеху по виробництву м'ясних продуктів на загально-кошторисну вартість 7161434,00 грн., з виплатою пайового внеску у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту м. Карлівки в розмірі 5 % від загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта містобудування, що становить 358071,70 грн. терміном на 6 місяців.

Рішенням тридцять четвертої позачергової сесії шостого скликання міської ради від 27.06.2013 «Про затвердження рішення виконавчого комітету Карлівської міської ради від 12.06.2013 за № 100 «Про укладання договорів пайової участі з замовниками будівництва об'єктів містобудування у розвитку інфраструктури м. Карлівки» затверджено вищевказане рішення виконавчого комітету.

12.06.2013 між Карлівською міською радою та ТОВ "Україна" було укладено договір на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки (надалі Договір, а.с. 31).

Предметом даного договору є пайова участь ТОВ "Україна" у створенні та розвитку інженерно-транспортої і соціальної інфраструктури населеного пункту міста Карлівки (п. 2.1. договору).

Розмір пайової участі складає 5 % від 2199721,00 грн. загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта містобудування, що становить 109 986,05 грн. (п. 3.1. договору).

Відповідно до п. 4.1 Договору пайовий внесок сплачується у грошовій формі рівними частинами протягом 6 місяців на бюджетний рахунок цільового спеціального фонду міського бюджету м. Карлівки: одержувач Карлівське УК/м. Карлівка/50110000, р/р 0147, банк ГУДКСУ в Полтавській області, МФО 831019, .

Згідно з п. 5.1 договору перерахування коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста ТОВ "Україна" має здійснювати рівними частинами щомісячно до 12 числа протягом шести місяців згідно графіку сплати пайового внеску від 12.06.2013.

Графіком сплати пайового внеску від 12.06.2013 року, який є невідємною частиною Договору, визначено розмір сплати за перший місяць - в сумі 18331,05 грн., за пять місяців - по 18331,00 грн., дата останньої сплати - 12.12.2013 року.

Згідно з п. 6.1 Договору він набирає чинності з моменту його підписання.

Рішенням тридцять четвертої позачергової сесії шостого скликання міської ради від 27.06.2013 затверджено договір пайової участі в розвитку інфраструктури м. Карлівки, укладений із ТОВ «Україна» на сплату в шестимісячний термін пайового внеску в сумі 109 986,05 грн. (а.с. 33).

Пунктом 1 рішення ради від 26.12.2013 надано дозвіл ТОВ «Україна» внести зміни до договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013 року в частині заміни внеску пайової участі в грошовій формі на виконання робіт у 2014 році з ремонту доріг по провулку Садовий, вулиці Симоненка, вулиці Гагаріна орієнтовною вартістю 110 000,00 грн.

Відповідно до вищезазначеного рішення між Карлівською міською радою (Сторона 2 за договором) та ТОВ «Україна» (Сторона 1 за договором) 10.01.2014 укладено Додаткову угоду до договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013 року (далі Угода, а.с. 40).

Відповідно до п. 1 Угоди пункт 4.1 Договору викладено в такій редакції: пайовий внесок сплачується у формі створення соціально-важливої інфраструктури міста власними силами ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Україна» з ремонту доріг по провулку Садовий, вулиці Симоненка, вулиці Гагаріна орієнтовною вартістю 110000,00 грн.

Згідно з п. 2 Угоди Договір доповнено пп. 4.3, 4.4, відповідно до яких розмір пайового внеску при створенні необхідної інфраструктури власними силами ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Україна» орієнтовно визначається в обсязі, що є еквівалентними грошовій формі, визначеної пунктом 3.1 Договору; у разі створенні інфраструктури на суму меншу за визначену пунктом 3.1 Договору, ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Україна» має право сплатити решту суми пайового внеску в грошовій формі на бюджетний рахунок цільового спеціального фонду міського бюджету м. Карлівки або додатково виконати роботи по створенню інфраструктури на решту суми пайового внеску за погодженням Карлівської міської ради та відповідними змінами до договору.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 23.02.2017 по справі № 917/108/17 визнано недійсним рішення сорок першої позачергової сесії шостого скликання Карлівської міської ради від 26.12.2013 "Про внесення змін до договору на створення та розвиток інженерно - транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013 року" та визнано недійсною Додаткову угоду до договору на створення та розвиток інжинерно - транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013, укладену 10.01.2014 між Карлівською міською радою та ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Україна".

Прокурор зазначає, що відповідно до розрахунку заборгованості за Договором, станом на 24.11.2016 заборгованість становить 109 986,05 грн.

Пред'явлення даного позову заступником керівника Кобеляцької місцевої прокуратури зумовлено тим, що Карлівською міською радою не в повній мірі вживаються заходи по стягненню коштів в примусовому порядку на розвиток інфраструктури м. Карлівка Полтавської області.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 131і Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з частиною 6 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: звертатися до суду з позовом (заявою, поданням); брати участь у розгляді справи.

Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Тобто прокуратура набула права визначати наявність інтересів держави в конкретних спірних відносинах, які підлягають захисту та вирішенню в судовому порядку.

Відповідно до вищезазначеного рішення Конституційного суду від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Згідно положень вказаного рішення, під представництвом прокуратурою інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави з урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, у зв'язку з чим прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство підставу позову, та зазначає, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Поняття орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до ст.ст. 6, 7, 13, 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Згідно з частиню 2 статті 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Таким чином і з огляду на зазначені норми прокурор може заявити позов в інтересах держави, який виражається в інтересах частини українського народу - членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча він, цей орган, навпаки покликаний ці інтереси захищати.

Такий підхід узгоджується з Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року (ратифікована Законом України від 15 липня 1997 року № 452/97-ВР), яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення, й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно з статтею 4 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні одним з принципів здійснення місцевого самоврядування в Україні є судовий захист прав місцевого самоврядування.

Тобто органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, виступає Карлівська міська рада, яка заходи представницького характеру по вказаному факту не вживала, що стало підставою для звернення з позовом до суду саме заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури.

При прийнятті рішення зі спору про стягнення заборгованості в розмірі 109 986,05 грн. суд враховує наступне.

Згідно статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста.

Відповідно до частин 2, 3 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

У відповідності до вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що сторони у п. 4.1, п. 5.1 та Графіку сплати пайового внеску від 12.06.2013, який є невід'ємною частиною Договору, визначили, що пайовий внесок сплачується у грошовій формі рівними частинами щомісячно до 12 числа протягом шести місяців, дата останньої сплати - 12.12.2013.

При цьому, судом враховано, що при розгляді справи № 917/108/17 судом встановлено, що зміст додаткової угоди від 10.01.2014 до Договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013 суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема статті 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, що є підставою недійсності правочину згідно статті 215 ЦК України (рішення господарського суду Полтавської області від 23.02.2017, в апеляційному порядку не оскаржувалось).

З огляду на визначений у договорі порядок розрахунку, зобов'язання по оплаті за Договором у відповідача визначено до 12.12.2013.

За даних обставин, вимога прокурора про стягнення з відповідача 109 986,05 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

При розгляді зустрічної позовної заяви судом враховане наступне.

Обґрунтовуючи зустрічну позовну заяву ТОВ "України" зазначає.

12 червня 2013 року між ТОВ «Україна» та Карлівською міською радою було укладено договір на створення та розвитку інженерно - транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки.

Відповідно до пункту 2.1. Договору предметом даного договору є пайова участь у створені та розвитку інженерно- транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту міста Карлівки ТОВ «Україна», яка здійснила будівництво обєкта містобудування: «будівництво санітарно - забійного пункту на території господарського двору ТОВ «Україна», адреса: м. Карлівка, вул. Великотирнівська, 121 на загальну кошторисну вартість 2 199 721,00 грн. Пайова участь відповідно до Договору становить 109 986,05 грн.

ТОВ «Україна» звернулося до начальника відділу Держземагенства у Карлівському районі ОСОБА_4 в якому просило надати інформацію стосовно земельної ділянки загальною площею 30,41 га (під господарськими будівлями і дворами), кадастровий номер: :50:003:0095, а саме: місцезнаходження земельної ділянки (в межах чи за межами населеного пункту м. Карлівка в адміністративних межах Карлівської міської ради); чи оформлявся державний акт на право колективної власності на дану земельну ділянку?

Відділом Держземагенства у Карлівському районі Полтавської області листом № 01-1129/900 від 05.09.2013 направлено відповідь на лист ТОВ «Україна» від 30.08.2013, в якій повідомляє, що:

Земельна ділянка площею 30,41 га (під господарськими будівлями та дворами) кадастровий номер: :50:003:0095, згідно «Технічної документації по перерозподілу земель між землекористувачами на території Карлівської міської Ради народних депутатів Карлівського району Полтавської області», затвердженої рішенням IX сесії XXII скликання Карлівської міської ради від 27.09.1996 року та рішення восьмої сесії шостого скликання Полтавської обласної ради «Про затвердження матеріалів перерозподілу земель на території сільських рад області» від 07.12.2011 розташована за межами населеного пункту;

Вищевказана земельна ділянка віднесена до земель колективної власності на підставі державного акта на право колективної власності на землю серія II- ПЛ № 000066 від 29.12.1995 року, виданий АВАТ «Україна», згідно рішення шостої сесії двадцять другого скликання Карлівської міської ради від 28.12.1995 року.

Державний акт на право колективної власності на землю серія ІІ-ПЛ № 000066 дійсно виданий Аграрно - виробничому акціонерному товариству «Україна» (ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Україна" створено шляхом обєднання майна та грошових коштів учасників та їх підприємницької діяльності та являється правонаступником колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», яке утворене в результаті реорганізації аграрно- виробничого акціонерного товариства «Україна»).

З метою уточнення розташування та поновлення інформації щодо земельної ділянки кадастровий номер: :50:003:0095ТОВ «Україна» звернувся до Відділу містобудування, архітектури, житлово- комунального господарства Карлівської райдержадміністрації.

15.11.2017 листом № 74 Відділ містобудування, архітектури, житлово- комунального господарства Карлівської райдержадміністрації надав відповідь відповідно якої земельна ділянка площею 30,41 га (під господарськими будівлями та дворами) кадастровий номер: :50:003:0095, згідно Генерального плану м. Карлівка розробленого Харківським філіалом «Міськбудпроект» Державного комітету ради міністрів УССР з питань будівництва в 1978 році, даний обєкт розташований за межами населеного пункту м. Карлівка.

Також, було додано до листа Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, тип обєкта: виробнича будівля (санітарно - забійний пункт) датоване 09.04.2012 та витяг про державну реєстрацію прав від 27.04.2012. Відповідно до даних документів вбачається, що будівництво санітарно-забійного пункту здійснене за рік до укладення договору пайової участі в розвитку інфраструктури, що суперечить ч. 2 статті 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме: те, що договір на створення та розвиток інженерно - транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки повинен був би укластись до початку будівництва, а грошові кошти (пайова участь) повинні б перерахуватись до введення в експлуатацію.

ТОВ «Україна» здійснила будівництво санітарно-забійного пункту, який розташований за адресою: вул. Великотирнівська, 121, м. Карлівка, що за довідками Відділу містобудування, архітектури, житлово - комунального господарства Карлівської райдержадміністрації та відділу Держземагенства у Карлівському районі знаходиться за межами населеного пункту м. Карлівка.

Отже, на думку ТОВ "Україна" договір на створення та розвитку інженерно - транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013 укладено всупереч чинного законодавства, яке діяло на момент укладення.

Прокурор вказує, що декларацію про готовність обєкта до експлуатації, а саме будівництва санітарно-забійного пункту на території господарського двору ТОВ «Україна» по вул. Великотирнівській, 51 в м. Карлівка Полтавської області, зареєстровано Інспекцією ДАБК у Полтавській області 20.02.2012 за № ПТ 0.

Таким чином, на момент укладення Договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013, та на момент готовності обєкта до експлуатації - 20.02.2017, тобто понад 3 роки тому, відповідачу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Україна» було відомо про місце розташування збудованого санітарно-забійного пункту.

Так, прокурор просить суд при розгляді зустрічних вимог про визнання недійсним Договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013 врахувати строки позовної давності.

Відповідно до частин 2, 3 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 Цивільного кодексу України).

12.06.2013 Карлівською міською радою та ТОВ "Україна" підписано договір на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки та графік сплати пайового внеску, скріплено печатками без зауважень (а.с. 31 - 32).

Предметом даного договору є пайова участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту міста Карлівки Сторони 1, яка здійснила будівництво обєкта містобудування: «Будівництво санітарно-забійного пункту на території господарського двору ТОВ «Україна», адреса: м. Карлівка, вул. Великотирнівська, 121 на загальну кошторисну вартість 2 199 721,00 грн., (два мільйони сто девяносто девять тисяч сімсот двадцять одна гривня).

ТОВ "Україна" стверджує, що земельна ділянка площею 30,41 га (під господарськими будівлями та дворами) кадастровий номер: :50:003:0095, згідно Генерального плану м. Карлівка розробленого Харківським філіалом «Міськбудпроект» Державного комітету ради міністрів УССР з питань будівництва в 1978 році, розташована за межами населеного пункту м. Карлівка.

Згідно наявного в матеріалах справи Договору оренди землі від 12.04.2007, відповідно до якого Карлівська міська рада надає, а ТОВ "Україна" приймає на підставі рішення Карлівської міської ради від 06.03.2007 в строкове платне користування земельну ділянку площею 30,41 га кадастровий номер: :50:003:0095, яка знаходиться в межах населеного пункту м. Карлівка (а.с. 187-188).

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до приписів статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, то порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. (абз. 4 п. 2.1.).

Отже, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства.

Згідно на'явного в матеріалах справи Договору оренди землі (а.с. 187-188), його укладено у відповідності до чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

У відповідності до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

ТОВ "Україна" не доведено суду обґрунтованість заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору на створення та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури, укладеного між сторонами 12.06.2013.

Поряд з цим, прокурором було подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (стаття 261 Цивільного кодексу України).

Частиною третьою статті 267 зазначеного Кодексу передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, як це визначено частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України.

За змістом ч. 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи.

Тобто, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Таким чином, правила спливу позовної давності суд не застосовує, оскільки судом встановлено, що позивач не довів належними і допустимими доказами порушення свого права, що і слугує підставою для відмови у позові, а тому у суду відсутні підстави для відмови у зустрічному позові в зв'язку з пропущенням строку позовної давності.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладається у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Первісні позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Україна" (вул. Великотирнівська, 51, м. Карлівка, Полтавська область, 39500, ) на користь Карлівської міської ради (вул. Полтавський шлях, 54, м. Карлівка, Полтавська область, 39500, ) заборгованість за договором на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013 в сумі 109 986,05 грн.

3. Стягнути з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Україна" (вул. Великотирнівська, 51, м. Карлівка, Полтавська область, 39500, ) на користь прокуратури Полтавської області (вул. 1100 річчя Полтави, 7, м. Полтава, 36000, , р/р 6160 банк ДКСУ м. Київ, МФО 820172, код класифікації видатків бюджету - 2800) 1649,79 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

4. В задоволенні зустрічного позову відмовити.

Повне рішення складено 09.02.2018.

Суддя Кульбако М.М.