Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2018 р. м. Рівне Справа № 918/770/18

Господарський суд Рівненської області у складі головуючої судді Бережнюк В.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Атомкомплект"

до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Любомирське вапняно-силікатне підприємство" про стягнення неустойки 8 177,69 грн.

Секретар судового засідання: Лиманський А.Ю.

Представники:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Атомкомплект" (далі - ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі ВП "Атомкомплект", Позивач) звернулося до господарського суду Рівненської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Любомирське вапняно-силікатне підприємство" (далі - ТОВ "ЛВСП", Відповідач) про стягнення неустойки 8 177,69 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем було порушено умови Договору поставки від 14.11.2016 р. №53-129-01-16-00838, а саме несвоєчасно поставлено товар позивачу. Тому позивач, покликаючись на п.7.2. Договору та ст.530 ЦК України, з огляду на прострочення виконання зобов'язань щодо поставки товару, нарахував відповідачу неустойку 8 177,69 грн.

Ухвалою суду від 03 грудня 2018 року відкрито провадження у справі №918/770/18. Задоволено клопотання позивача та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Справу призначено до слухання в засіданні на "20" грудня 2018 р.

18 грудня 2018 року відповідачем подано відзив (заперечення) на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнає. Вказує, що позивач зі своєї сторони порушив умови п.5.2. Договору та не забезпечив своєчасно транспортом на перевезення всього об`єму запланованої поставки, надавши під завантаження меншу кількість напіввагонів ніж потрібно було для завантаження усієї кількості продукції.

Представник позивача в судове засідання 20.12.2018 р. не з'явився, однак подав клопотання про розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав з підстав, висвітлених у відзиві. Просив у позові відмовити.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази в їх сукупності, господарським судом встановлено наступне.

14 листопада 2016 року між ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі ВП "Атомкомплект" та ТОВ "ЛВСП" укладено договір поставки №53-129-01-16-00838.

Згідно із п. 1.1 Договору, Постачальник зобовязався в порядку і на умовах, визначених у Договорі поставити вапно будівельне власного виробництва (далі - Продукція) для потреб ВП "Рівненська АЕС" ДП "НАЕК "Енергоатом", а Покупець зобовязався в порядку і на умовах, визначених у Договорі, прийняти і оплатити Продукцію.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що найменування, одиниці виміру і загальна кількість Продукції, її номенклатура, ціна і строк поставки зазначено в Специфікації (далі - Специфікації), яка є невідємною частиною Договору.

Відповідно до п. 5.1 Договору, строк поставки Продукції зазначений в Специфікації. За погодженням Сторін допускається поставка партіями.

Згідно із Специфікації № 1 Договору строк поставки Продукції - до 30.11.2016.

Пунктом 5.2 Договору передбачено, що поставка Продукції згідно Специфікації здійснюється залізничним транспортом у відкритих піввагонах (п/в), що є власністю ВП "Рівненська АЕС" поетапно партіями не більше двох піввагонів разово, на умовах DDP - ст. Рафалівка, Львівської залізниці, код 355105, вантажоодержувач - ВП "РАЕС" ДП "НАЕК "Енергоатом" (далі - Вантажоодержувач) згідно Інкотермс 2010.

Згідно п. 5.4 Договору, датою поставки вважається дата видаткової накладної на Продукцію, що підтверджує надходження Продукції на склад Вантажоодержувача.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що за порушення строку поставки Продукції за Договором Постачальник зобовязаний сплатити Покупцю пеню в розмірі 0,1 % вартості не поставленої в строк Продукції за кожний день прострочення (включно з днем фактичної поставки, відповідно до видаткової накладної), але не більше 30% вартості несвоєчасно поставленої Продукції. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення виконання зобовязання. За прострочення поставки Продукції понад 30 днів Постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості несвоєчасно поставленої Продукції.

Так, відповідно до видаткової накладної від 03.12.2016 № ЛП-0000066 Постачальником відвантажено Продукції на суму 231 265 грн. 82 коп.

Позивач наголошує, що прострочення строку поставки складає 3 календарних дні (01.12.2016 - 03.12.2016 року). Надає розрахунок штрафних санкцій за несвоєчасну поставку згідно із п. 7.2. Договору, за яким сума пені становить: 231 265, 82 х 0,1 % х 3 = 693 грн. 81 коп.

Згідно видаткової накладної від 09.12.2016 № ЛП-0000075 Постачальником відвантажено Продукції на суму 231 265 грн. 82 коп.

На думку позивача прострочення строку поставки складає 9 календарних днів (01.12.2016 - 09.12.2016 року). Розрахунок штрафних санкцій за несвоєчасну поставку згідно із п. 7.2. Договору, який подає позивач, становить: 231 265, 82 х 0,1% х 9 = 2 081 грн. 43 коп.

Відповідно до видаткової накладної від 14.12.2016 № ЛП-0000078 Постачальником відвантажено Продукції на суму 231 265 грн. 82 коп.

Прострочення строку поставки за підрахунком позивача складає 14 календарних днів (01.12.2016 - 14.12.2016 року). Розрахунок штрафних санкцій за несвоєчасну поставку : 231 265, 82 х 0,1% х 14 = 3 237 грн. 78 коп.

Згідно видаткової накладної від 19.12.2016 № ЛП-0000081 Постачальником відвантажено Продукції на суму 113 932 грн. 43 коп. Прострочення строку поставки, на думку позивача, складає 19 календарних днів (01.12.2016 - 19.12.2016 року). Розрахунок штрафних санкцій : 113 932, 43 х 0,1% х 19 = 2 164 грн. 67 коп.

Таким чином, сума неустойки (пені) за підрахунками позивача складає всього - 8 177 грн. 69 коп.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, що надані сторонами, та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст.173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт господарювання (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязків.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

За умовами ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.598 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Проаналізувавши умови укладеного між ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі ВП "Атомкомплект" та ТОВ "ЛВСП" правочину, що датований 14.11.2016 р. за номером 53-129-01-16-00838, суд прийшов до висновку, що він містить положення, які за своєю правовою природою відповідають змісту договору поставки.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму ( частина 1 статті 712 ЦК України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.1 статті 712 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Однак, як вбачається з п.5.2. Договору поставки № 53-129-01-16-00838 від 14.11.2016 року - поставка Продукції згідно Специфікації здійснюється залізничним транспортом у відкритих піввагонах (п/в), що є власністю ВП "Рівненська АЕС" поетапно партіями не більше двох піввагонів разово, на умовах DDР- ст. Рафалівка, Львівської залізниці, код 355105, вантажоодержувач - ВП "РАЕС" ДП НАЕК "Енергоатом" (далі - Вантажоодержувач) згідно Інкотермс 2010.

Постачальник не пізніше, ніж за пять днів до запланованої дати відвантаження Продукції, письмово повідомляє Вантажоодержувача про готовність до відвантаження.

Покупець забезпечує надання Вантажоодержувачем піввагонів до місця завантаження (залізнична станція Любомирськ, Львівської залізниці, код 356704). У випадку ненадання, або несвоєчасного надання піввагонів, Постачальник не несе відповідальності за порушення термінів поставки Продукції.

Тобто, з вищезазначеного пункту договору слідує, що Покупець (Позивач) прийняв на себе обовязок забезпечити Постачальника (Відповідача) транспортом на перевезення продукції (вапна будівельного) в період з 19.11.2016 року по 30.11.2018 року. Для перевезення зазначеного в Специфікації обєму Позивач (Вантажоодержувач), мав надати Відповідачу 9 піввагонів (вантажопідйомністю 68 тон кожний).

Отже, укладаючи Договір сторони обумовили, що позивач повинен сам забезпечити своєчасну подачу відповідного транспорту та у визначеній кількості для завантаження товару відповідачем.

У матеріалах справи наявний лист Відповідача (Постачальника) № 341 від 14.11.2016 року у якому просив Позивача направити піввагони для своєчасного виконання Договору поставки.

При цьому позивач вказує, що постачальник не поставив товар у тих обсягах та у строки, які обумовлені Договором.

Відповідно до положень ст.610 ЦК порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник уважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, установлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК).

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (чч.1, 2 ст.217 ГК). Штрафними санкціями відповідно до ч.1 ст.230 ГК визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Виконання господарських зобовязань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобовязань, які звичайно застосовуються в господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобовязань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (ч.1 ст.199 ГК).

Видами забезпечення виконання зобовязання, за змістом положень ч.1 ст.546 ЦК, є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а ч.2 цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобовязання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений ст.627 ЦК, мають право встановити й інші, крім тих, що передбачені ч.1 ст.546 ЦК, засоби, які забезпечують належне виконання зобовязання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

За змістом положень ч.4 ст.231 ГК, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або в кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Так, у даному випадку сторони Договору обумовили, що за порушення строку поставки Продукції за Договором Постачальник зобовязаний сплатити Покупцю пеню в розмірі 0,1 % вартості не поставленої в строк Продукції за кожний день прострочення (включно з днем фактичної поставки, відповідно до видаткової накладної), але не більше 30% вартості несвоєчасно поставленої Продукції. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення виконання зобовязання. За прострочення поставки Продукції понад 30 днів Постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості несвоєчасно поставленої Продукції (п. 7.2 Договору).

Разом з тим, Позивач (Покупець) не забезпечив транспортом на перевезення всього обєму запланованої поставки, надавши під завантаження 24.11.2016 року лише два напіввагони (вантажопідйомністю 68 тон кожний).

Послідуючі піввагони були подані в наступному порядку: 2 вагони подані 01.12.2016р. відправлені по видатковій накладній № 0000066 від 03.12.2016р.; 2 вагони подані 09.12.2016р. відправлені по видатковій накладній №0000075 від 09.12.2016р.; 2 вагони подані 13.12.2016р. відправлені по видатковій накладній №0000078 від 14.12.2016р.

В підтвердження зазначеної інформації Відповідач надав суду відомості з Єдиної автоматизованої системи керування вантажними перевезеннями (АСК ВП УЗ-Є), яка була введена в експлуатацію 07.07.2012 року із зазначенням номерів вагонів та їх пересування по залізниці.

Слід зауважити, що ні позивач, ні відповідач не надали суду належних та допустимих доказів того, що позивач подавав транспорт для отримання всієї партії товару одночасно, а відповідач у свою чергу відмовив ВП "Атомкомплект" у наданні товару, або надавав неякісний товар чи не у повному обсязі тощо, чи якимись іншими діями перешкоджав позивачу в отриманні цього товару.

Тобто, своїми діями Позивач теж допускав порушення умов укладеного правочину (п. 5.2. Договору поставки № 53-129-01-16-00838 від 14.11.2016 року), що у свою чергу і призвело до порушення термінів поставки всього запланованого обєму продукції не з вини Відповідача.

Отже вбачається, що позивачем не доведено того факту, що ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Любомирське вапняно-силікатне підприємство" порушило умови Договору та якимось чином перешкоджало ВП "Атомкомплект" прибути до відповідача і отримати продукцію.

Натомість умови укладеного між сторонами Договору не містять положень, які б зобов'язували ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Любомирське вапняно-силікатне підприємство" будь-яким іншим способом поставляти товар позивачу, окрім як способом, що обумовлений у розділі 5 Договору.

Враховуючи викладене, оскільки є доведеним факт неналежного виконання також і Позивачем своїх зобов'язань за договором поставки № 53-129-01-16-00838 від 14.11.2016 року в частині вчасного подання Відповідачу піввагонів до місця завантаження, що призвело до порушення строків на поставку продукції, - суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідача неустойки в розмірі 8 177,69 коп.

Позивачем не подано належних та допустимих доказів того, що ним вжито усіх залежних від нього заходів щодо вчасного прибуття до відповідача з метою отримання продукції за Договором, також не підтверджено, що несвоєчасна поставка товару є виключно наслідком неправомірних дій зі сторони ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Любомирське вапняно-силікатне підприємство".

Тому, враховуючи викладене, з огляду на відсутність підтвердження наведених вище обставин, позивач позбавляється права щодо стягнення пені з відповідача, передбаченої п.7.2. Договору.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що позивачем при зверненні до суду із вимогою про стягнення з відповідача пені - 8 177,69 грн. не доведено наявність обставин для обгрунтованого її нарахування.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Судові витрати згідно положень статті 129 ГПК України, покладаються на позивача у зв'язку з відмовою в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано "27" грудня 2018 року.

Суддя Бережнюк В.В.