Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" грудня 2018 р. Справа № 906/916/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Тимошенка О.М.

секретар судового засідання: Зоренко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Тузовського Дмитра Генадійовича

до Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про стягнення 60314,73 грн

Позивачем пред'явлено позов про стягнення на його користь з відповідача 60314,73грн. боргу за поставлені паливно-мастильні матеріали у 2014 році.

Ухвалою від 06.11.18 суд відкрив провадження у справі №906/916/18 за вказаною позовною заявою та вирішив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Клопотань про інше від сторін до суду не надходило.

Відповідач отримав вказану ухвалу 09.11.18, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення кореспонденції.

20.11.18 до суду надійшов відзив на позовну заяву №1516 від 19.11.18, в якому відповідач позов не визнає посилаючись на те, що видаткові накладні, як первинні документи, оформлені неналежним чином, оскільки неможливо встановити особу, яка прийняла ПММ; позивачем не надано довіреності на отримання матеріальних цінностей. Зазначає про відсутність у нього боргу перед позивачем з посиланням на те, що наявність боргу не підтверджена належними, достовірними та допустимими доказами, які відповідають встановленим вимогам (а.с.34).

26.11.18 до суду надійшла заява відповідача №1515 про застосування строків позовної давності. Зазначив, що трьохрічний строк позовної давності наразі сплив, оскільки відносини між сторонами існували до липня 2014 року (а.с.39).

29.11.18 до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якому зазначає, що підпис у видаткових накладних скріплено печаткою відповідача , що свідчить про те, що останні підписані уповноваженою особою; ПММ були передані відповідачу на підставі довіреності на одержання цінностей №1379 від 15.07.14; відсутність довіреності за наявності інших первинних документів не заперечує господарську операцію (а.с.40).

Ухвалою від 10.12.18 суд надав можливість позивачу надати заперечення щодо заяви про застосування позовної давності.

Позивач у встановлений ухвалою строк свої заперечення щодо заяви про застосування позовної давності не надав.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами, відповідно до ст.202 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

За усною домовленістю, за період з 07.07.14 по 17.07.14, позивач поставив відповідачу паливо дизельне на загальну суму 80976,03грн., що підтверджується видатковими накладними №РН-0000107 від 07.07.14 на суму 26964,01, №РН-0000211 від 16.07.14 на суму 26964,01, №РН-0000231 від 17.07.14 на суму 27048,01грн.

За платіжними дорученнями №795 від 15.07.14 на суму 364,01грн. та №794 від 15.07.14 на суму 54096,02грн. відповідач оплатив вартість перевезення та частково розрахувався за матеріали , які поставлені по вказаних вище накладних, а саме на суму 20661,30грн. Решта коштів позивачем зараховано в погашення боргу відповідача за раніше поставлені матеріали, внаслідок чого станом на день звернення позивача з позовом до суду та на час розгляду справи у суді перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 60314,73грн. (80976,03-20661,30). Вказане також підтверджується виготовленим сторонами Актом звірки розрахунків №28472 від 04.12.14 (а.с.13).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Сторони не встановили строків оплати. Таким чином, строк оплати отриманих матеріальних цінностей настав в момент їх отримання.

У відповідності до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Заперечуючи проти позову відповідач вказав на відсутність у видаткових накладних відомостей, які ідентифікують особу, що прийняла матеріальні цінності, та на відсутність довіреності на отримання матеріальних цінностей по вказаних накладних.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Положенням про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України N 88 від 24.05.95 р., господарські операції визначено як факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні ж документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це не можливо, безпосередньо після її завершення (п. 2.2 Положення).

Згідно з п. 2.4 первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Підпис від імені відповідача у видаткових накладних скріплено печаткою підприємства, проти якої не заперечує відповідач. Відповідність вказаного відтиску печатки сторонами не оспорювалась, будь - які заперечення щодо дійсності вказаного відтиску печатки у накладних - відсутні, як і відсутні докази того, що печатка, якою було завірено підпис уповноваженої особи відповідача, була втрачена або викрадена.

Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підпис сторони (сторін) на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено, а відповідно, сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, вчиненому в письмовій формі.

Таким чином, слід відзначити, що наявність печатки у накладних є свідченням скріплення не підпису особи, а самого документу.

Аналогічна правова позиція щодо відтиску печатки викладена в постановах Вищого господарського суду України від 01.11.2011 № 21/235-09, від 13.03.2013 №5028/7/17/2012.

Відповідно до пункту 64 Постанови Кабінету Міністрів України №1893 від 27.11.1998 «Про затвердження Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію», яка є обов'язковою для усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, порядок обліку, зберігання і використання печаток, штампів і бланків суворої звітності визначається відповідними відомчими інструкціями. Контроль за їх виготовленням, зберіганням та використанням покладається на канцелярії організацій та осіб, відповідальних за діловодство. Згідно пункту 65 вказаної постанови, особи, які персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівників організацій. Виходячи з вищезазначеного, особи які мають право зберігати та використовувати печатки підприємства призначаються наказом керівника організації та несуть персональну відповідальність за неналежне зберігання та використання печатки.

Таким чином, відповідач, як суб'єкт підприємницької діяльності, несе повну відповідальність за законність використання його печатки. У даному випадку матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату зазначених штампів, їх підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі відповідача.

Отже, відтиск штампів підприємства, наявний на документах, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції.

Наведена правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 20.09.2016 № 911/5426/15.

Відтак, вищенаведене спростовує твердження відповідача про те, що видаткові накладні є неналежними доказами поставки товару за допомогою яких неможливо встановити факт отримання відповідачем матеріальних цінностей.

Щодо посилання відповідача на відсутність довіреності на отримання матеріальних цінностей по вказаним накладним суд зазначає, що Верховний суд України у постанові від 29.04.15 у справі №903/679/14 з огляду на положення ст.692 ЦК України, Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, зазначив про те, що відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Відповідач позов не визнав, однак факт поставки йому матеріалів не заперечив, лише посилався на неналежне оформлення первинних документів, контррозрахунку суми боргу та докази сплати боргу не надав.

З викладеного господарський суд приходить до висновку, що позов є підставним.

Відповідач просив застосувати до спірних правовідносин позовну давність позовної давності.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.261 ч.1 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Приписами ст. 257 ЦК України унормовано, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, 3-х річний строк позовної давності щодо вимоги позивача про стягнення 60314,73грн. боргу сплинув через три роки після отримання товару за трьома накладними, відповідно 07, 16 та 17 липня 2017 року. Позивач звернувся з даним позовом до суду 11.10.18 , тобто зі спливом позовної давності, що є підставою для відмови у позові .

Відповідно до ст. ст. 13,73,74,77 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 27.12.18

Суддя Тимошенко О. М.

Віддрукувати:

1- в справу

2- позивачу (10001, АДРЕСА_1)(рек. з повідом.)

3- відповідачу (рек. з повідом.)