ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2018 р. Справа№ 920/275/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу:
від позивача: не з'явився від відповідача: не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Агрос"
на рішенняГосподарського суду Сумської області
від08.08.2018
суддя Заєць С.В.
повний текст складено15.08.2018
за позовомселянського (фермерського) господарства "Агрос", м. Буринь, Сумська обл.
дотовариства з обмеженою відповідальністю "Еверест 2017", м. Буринь, Сумська обл.
простягнення 467 064 грн. 41 коп.

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Селянське (фермерське) господарство "АГРОС" (надалі-позивач) звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ЕВЕРЕСТ 2017" (надалі - відповідач) заборгованості за договором купівлі-продажу № 11/02 від 09.10.2017 у загальній сумі 467 064 грн. 41 коп., з яких: 374 000 грн. 00 коп. - основний борг, 63 709 грн. 85 коп. - пеня, 22 810 грн. 35 коп. - інфляційні втрати, 6 543 грн. 90 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення умов укладеного між сторонами договору відповідач не здійснив з позивачем розрахунок за товар, що й призвело до виникнення заборгованості.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕВЕРЕСТ 2017" (надалі - відповідач) проти позову заперечував, просив суд в задоволенні вимог позивача відмовити, зазначаючи про те, що відповідач не отримував від позивача документів, визначених у п.п.3.5, 3.5.1 договору № 11/02 від 09.10.2017, що є підставою для відповідача для затримання оплати відповідно до п.4.2 договору. Окрім того, відповідач зазначав про те, що не отримував від позивача оригіналу договору, за яким позивач просить суд стягнути заборгованість. На думку відповідача, позивачем не підтверджено факт поставки товару відповідачу, оскільки в матеріалах справи відсутня складська квитанція, у зв'язку з чим неможливо встановити дату поставки і здійснити розрахунок штрафних санкцій.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 08.08.2018 у справі № 920/275/18 у задоволенні позову відмовлено.

Місцевий господарський суд, посилаючись на ст. ст. 11, 626, 627 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України, ст. ст. 73-75 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 8, 129 Конституції України, зазначав наступне:

- позивачем не надано суду обґрунтованого розрахунку стягуваної суми;

- з поданих позивачем документів на підтвердження вартості товару у розмірі 384 264 грн. 00 коп. за спірним договором, суд не може достеменно встановити, що зазначені документи стосуються виконання договору купівлі-продажу № 11/02 від 09.10.2017, оскільки відсутні посилання в даних документах на означений договір;

- у видатковій накладній № АГ-0000012 від 10.10.2017 зазначається рахунок фактура № АГ-0000010 від 11.09.2017, який позивачем не доданий до позову;

- позивач, суму заявленої до оплати товару пов'язує з фактом поставки товару відповідачу, в тому числі і щодо стягнення 80% вартості товару, і виходячи з суми поставленого за видатковою накладною товару;

- складська квитанція, як доказ поставки товару за договором, не надана суду;

- факт укладення (підписання та скріплення печатками сторін) видаткової накладної № АГ-0000012 від 10.10.2017 може свідчити про факт існування інших господарських відносин між сторонами поза межами спірного договору;

- посилання позивача на часткову оплату відповідачем товару за спірним договором на підставі платіжного доручення № 80 від 06.12.2017 не прийнято судом до уваги, оскільки в призначенні платежу за вказаним платіжним дорученням відсутнє посилання на укладений між сторонами договір.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Селянське (фермерське) господарство "Агрос" (надалі - позивач, скаржник) звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 08.08.2018 у справі № 920/275/18 та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення.

Зокрема, скаржник звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- зобов'язання відповідача оплатити 80% вартості товару не пов'язується з фактом поставки товару;

- позивач зазначав суду про відсутність будь-яких інших господарських відносин з продажу сої, окрім укладеного з відповідачем договору купівлі-продажу № 11/02 від 09.10.2017;

- відповідач не надав пояснення, за що саме ним було сплачено на користь позивача 10 264 грн. 00 коп.;

- у разі, якщо у суду були сумніви щодо рахунку № 10 від 10.10.2017, він міг витребувати його оригінал у позивача. При цьому ані у позивача, ані у відповідача не виникало питань щодо відсутності у матеріалах справи вказаного рахунку. Позивач вважає, що наведені обставини є поважною причиною неподання рахунку до суду першої інстанції та обов'язковою підставою для його подання до суду апеляційної інстанції.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав, однак відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України неподання відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.09.2018 у справі № 920/275/18 апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Агрос" на рішення господарського суду Сумської області від 08.08.2018 у справі № 920/275/18 було залишено без руху.

25.09.2018 через відділ діловодства Харківського апеляційного господарського суду від Селянського (фермерського) господарства "Агрос" надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги та приєднання доказів до матеріалів справи.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України, ч. 6 ст. 147 Закону України " Про судоустрій та статус суддів" та на підставі розпорядження керівника апарату суду від 03.10.2018, передано до Північного апеляційного господарського суду справу № 920/275/18.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2018, справу № 920/275/18 передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2018 апеляційну скаргу селянського (фермерського) господарства "Агрос" на рішення Господарського суду Сумської області від 08.08.2018 у справі № 920/275/18 було прийнято до провадження колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І. Відкрито апеляційне провадження у справі № 920/275/18 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 26.12.2018.

Позивач не подав суду відзиву на апеляційну скаргу ПрАТ " Ск "Еталон". Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції ( ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України).

Представники сторін в судове засідання не з'явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Клопотань про відкладення розгляду справи від представників сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Суд апеляційної інстанції, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача та відповідача..

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 09.10.2017 між селянським (фермерським) господарством "Агрос" (надалі-постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Еверест 2017" (надалі - покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 11/02 (надалі - договір).

За умовами договору (п.п.1.1, 2.1) постачальник зобов'язується в погоджені сторонами терміни передати у власність покупцю сою не ГМО українського походження врожаю 2017 року, а покупець зобов'язується вчасно прийняти Товар та оплатити його вартість на умовах даного договору. Товар, що поставляється по цьому договору по якості повинен відповідати вимогам, які застосовуються відповідними технічними умовами та стандартами до повного виду товару. Разом з товаром постачальник надає покупцю документи, які підтверджують якість товару, а також інші документи, передбачені діючим законодавством України. Якість та кількість товару, що поставляється за цим договором, зазначаються зерновим складом у складському документі.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.3, 3.5, 3.5.1 договору строк поставки товару - до 30.10.2017. Датою поставки товару вважається дата оформлення зерновим складом у місці постачання складської квитанції на ім'я покупця. При поставці товару постачальник зобов'язується надати покупцю завірену копію розширеного витягу з ЄДР, оригінал даного договору, підписаного уповноваженими представниками постачальника і завіреного печаткою; рахунок-фактуру; видаткову накладну, підписану в день поставки товару; завірену копію свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ або витяг з реєстру платників ПДВ; наказ про призначення керівника; завірену копію останньої зареєстрованої редакції Статуту постачальника зі змінами; у випадку обмежень встановлених установчими документами на підписання керівником договору та інших документів - протокол загальних зборів або рішення на підписання керівником договору та інших документів - протокол загальних зборів або рішення засновника про зняття будь-яких обмежень. Додатково до зазначеного переліку документів, постачальник додає наступні документи виробника с/г продукції завірені печаткою та підписом уповноваженої особи виробника с/г продукції: завірену копію витягу з реєстру платників єдиного податку; копії форми 4-сг "Посівні площі сільськогосподарських культур під урожай" та форми 29-сг "Підсумки збору врожаю сільськогосподарських культур"; копію довідки про обсяг земель у користуванні.

Позивач зазначав про те, що на виконання умов договору він поставив відповідачу товар у кількості 35,580 тон на загальну суму 384 264 грн. 00 коп., на підтвердження чого суду надано видаткову накладну від 10.10.2017 № АГ-0000012, податкову накладну від 10.10.2017 № 5, яка зареєстрована 24.10.2017, реєстром ТТН № 206 від 10.10.2017 на прийняте зерно з визначенням якості по середньодобовому зразку за карткою рахунку 361.

Відповідач перерахував на користь позивача лише 10 264 грн. 00 коп. згідно з платіжним дорученням № 80 від 06.12.2017.

Як вбачається з платіжного доручення № 80 від 06.12.2017 у призначені платежу вказано: «Оплата за сою згідно рах. № 10 від 10.10.2017 В тч. ПДВ-1710,67».

Решта вартості товару відповідачем не сплачена.

За розрахунком позивача, у відповідача утворилася заборгованість, яка на дату звернення з позовом до суду становила 374 000 грн. 00 коп.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку розрахуватися з позивачем, останній звернувся за захистом своїх прав до суду та, окрім стягнення основного боргу у сумі 374 000 грн. 00 коп., просив суд стягнути з відповідача 63 709 грн. 85 коп. пені, 22 810 грн. 35 коп. - інфляційних втрат та 6 543 грн. 90 коп. 3% річних.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача необґрунтованими та документально не підтвердженими.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають як вимогам чинного законодавства, так і фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

В ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі ст. ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як уже зазначалося вище, позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що він поставив відповідачу товар на загальну суму 384 264 грн. 00 коп., а відповідач лише частково розрахувався з позивачем, сплативши на користь 10 264 грн. 00 коп.

З цього приводу було з'ясовано, що за умовами п.п. 4.1, 4.1.1, 4.1.2 оплата вартості товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника у наступному порядку:

- 80% вартості товару покупець оплачує протягом одного банківського дня з дати підписання Договору,

- 20% вартості товару покупець оплачує після надання постачальником всіх документів, зазначених у п. 3.5, п. 3.5.1 цього договору та реєстрації податкової накладної.

За розрахунком позивача, заборгованість в частині 80% вартості товару становить 307 411 грн. 20 коп.

Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, позивач не надано обґрунтованого розрахунку заявленої до стягнення суми та доказів сплати згідно з п. 4.1.1. договору.

Виходячи зі змісту позовної заяви, позивач здійснює розрахунок 80% вартості товару з огляду на загальну суму вартості товару (384 264 грн. 00 коп.), який за твердженням позивача був поставлений відповідачу на підставі видаткової накладної від 10.10.2017 № АГ-0000012, податкової накладної від 10.10.2017 № 5, яка зареєстрована 24.10.2017, реєстром ТТН № 206 від 10.10.2017 на прийняте зерно з визначення якості по середньодобовому зразку та карткою рахунку 361.

За умовами договору (п. 2.4) вартість товару становить 378 000 грн. з ПДВ, а не 384 264 грн. 00 коп., як зазначено позивачем у позові.

Однак судом апеляційної інстанції враховано, що в характеристиках товару (п. 2.4 договору) передбачено його кількість у розмірі 35 тон +/- 10%, що допускає збільшення або зменшення товару і відповідно його вартості у межах 10% від попередньо визначеної.

Водночас з наданих позивачем документів на підтвердження факту поставки відповідачу товару на суму 384 264 грн. 00 коп., а саме: видаткової накладної від 10.10.2017 № АГ-0000012, податкової накладної від 10.10.2017 № 5, яка зареєстрована 24.10.2017, реєстру ТТН № 206 від 10.10.2017, не можливо достеменно встановити, що зазначені документи стосуються виконання договору купівлі-продажу № 11/02 від 09.10.2017, оскільки в цих документах відсутні посилання на означений договір.

Місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив про те, що у видатковій накладній № АГ-0000012 від 10.10.2017 у графі «замовлення» міститься посилання не на договір, а на рахунок-фактури № АГ-0000010 від 11.09.2017, який позивачем не доданий до позову.

В своїй апеляційній скарзі позивач наголосив на тому, що відсутність вищезгаданого рахунку-фактури не викликало жодних питань у сторін. Окрім того, позивач вважає, що суд міг витребувати у позивача оригінал рахунку-фактури № АГ-0000010 від 11.09.2017, але не зробив цього.

З урахуванням викладеного, позивач додав до апеляційної скарги названий рахунок-фактури, зазначивши про те, що вищенаведені обставини є поважними причинами щодо не подання цього рахунку до суду першої інстанції та обов'язкового подання до суду апеляційної інстанції.

З цього приводу колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Натомість з пояснень позивача вбачається, що в наданих ним документах містилося посилання на вищевказаний рахунок-фактури № АГ-0000010 від 11.09.2017, але позивач не визнав за доцільне подати його суду на підтвердження своїх вимог до відповідача, хоча, виходячи з логіки позивача, названий документ стосується поставки спірного товару. Тобто, позивачем не наведено підстав, які б не залежали від його волі та об'єктивно унеможливлювали подання ним рахунку-фактури № АГ-0000010 від 11.09.2017 місцевому господарському суду.

Водночас, навіть якщо вказаний рахунок-фактури був поданий до суду, то він не міг бути розцінений судом як належний доказ, оскільки місить суперечливу інформацію.

Так наданий позивачем примірник договору купівлі-продажу містить дату його укладення - 09.10.2017, видаткова накладна № АГ-0000012 від 10.10.2017 містить посилання на рахунок-фактури № АГ-0000010 від 11.09.2017.

Наданий позивачем рахунок-фактури № АГ-0000010 складений 11.09.2017, а підставою для його оформлення вказано договір купівлі-продажу № 11/02 від 09.10.2017. Тобто підставою для складання рахунку-фактури слугував договір, який укладений на місяць пізніше, ніж оформлено даний рахунок. Проте, навіть якщо припустити, що в рахунку-фактури невірно вказано місяць, а саме зазначено «вересень» замість «жовтень», то в рахунку зазначено про те, що він дійсний до сплати до 09.10.2017, тоді як дата складання з урахуванням можливої описки була б 11.10.2017, що є неможливим, оскільки вже на дату складання рахунок був би недійсним.

В ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наведених обставин, наданий позивачем рахунок-фактури № АГ-0000010 від 11.09.2017 не приймається судом як належний і допустимий доказ у даній справі.

Здійснюючи нарахування заборгованості відповідно до п. 4.1 договору, як при стягненні 80% ,так і 20% вартості товару, позивач зазначав загальну вартість товару у розмірі 384 264 грн. 00 коп., посилаючись на ч. 3 ст. 670 ЦК України, згідно з якою у разі, якщо покупець прийняв більшу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продаж, він зобов'язаний оплатити додатково прийнятий товар за ціною, встановленою для товару, прийнятого відповідно до договору, якщо інша ціна не встановлена за домовленістю сторін.

Наведене свідчить про те, що суму заявленої до оплати товару позивач пов'язує саме з фактом поставки товару відповідачу, в тому числі і щодо стягнення 80% вартості товару і виходячи з суми поставленого за видатковою накладною товару, що становить 384 264 грн. 00 коп., визначає суму заборгованості у позовній заяві.

Однак, надана позивачем видаткова накладна від 10.10.2017 № АГ-0000012 не може бути прийнята як беззаперечний доказ поставки товару за договором відповідачу, оскільки в даній видатковій накладній не міститься посилання на договір купівлі-продажу від 09.10.2017 № 11/02.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом в тому, що підписання та скріплення печатками сторін видаткової накладної № АГ-0000012 від 10.10.2017 може свідчити про існування інших господарських відносин між сторонами поза межами спірного договору.

До того ж, за умовами п. 3.3 договору сторони погодили, що датою поставки товару вважається дата оформлення зерновим складом у місці постачання складської квитанції та ім'я покупця.

Ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано на підтвердження фактичної дати поставки товару складської квитанції.

Як уже зазначалося вище, відповідачем не визнається ані поставка товару, ані укладення договору з позивачем. Проте, судом не прийнято до уваги посилання відповідача на сумніви щодо правомочності керівника позивача на укладання Договору купівлі-продажу від 09.10.2017 № 11/02, а відповідно і правомірності укладення договору, виходячи з презумпції дійсності правочину, передбаченої ст. 204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Доданий до позову примірник договору підписаний та скріплений печатками обох сторін. При цьому відповідачем не надано доказів, які б свідчили про те, що договір купівлі-продажу від 09.10.2017 № 11/02 визнано в судовому порядку недійсним.

Судом враховано посилання позивача на здійснення відповідачем часткової оплати товару за договором на підставі платіжного доручення № 80 від 06.12.2017. Проте дану оплату неможливо розцінити як свідчення визнання відповідачем факту поставки своїми конклюдентними діями - проведеною частковою оплатою, оскільки в призначенні платежу за вказаним платіжним дорученням зазначено: "плата за сою згідно рах. № 10 від 10.10.2017 року", а не за договором. Вказаного в платіжному дорученні рахунку суду не надано.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість та непідтвердженість належними доказами вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 374 000 грн. 00 коп., у зв'язку з чим в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Позивач просив суд стягнути з відповідача 63 709 грн. 85 коп. пені, 22 810 грн. 35 коп. інфляційних втрат та 6 543 грн. 90 коп. 3% річних.

Однак, враховуючи, що позивачем не доведено факт поставки товару та безпосередньо дату поставки, в даному випадку неможливо розрахувати і строк виникнення заборгованості, у зв'язку з чим позов в частині стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних задоволенню не підлягають задоволенню.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду.

Згідно зі ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та документально не підтвердженими, у зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Агрос" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 08.08.2018 у справі № 920/275/18 залишити без змін.

3. Справу № 920/275/18 повернути до Господарського суду Сумської області.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано суддями - 27.12.2018.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б.Михальська